ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7957/20 Справа № 211/4953/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 211/4953/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Голуб О.О. 

сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Давидов Сергій Володимирович,   на   рішення  Довгинцівського  районного суду  міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від   06 липня  2020 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 липня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позов мотивовано тим, що25.04.2018 року позивач ОСОБА_1 надав відповідачу ОСОБА_2 у борг 80 000,00 грн., у безготівковій формі, та 167 000,00 грн., у готівковій формі, на строк до 22.05.2018 року, про що ОСОБА_3 було складено відповідну розписку.
Відповідач зобов`язався у випадку невиплати даної суми, компенсувати 30 % річних на залишок суми 247 000,00 грн., та 5 % на місяць, починаючи з 25.04.2018 року.
Оскільки, сума позики 80 000,00 грн. була перерахована відповідачу у безготівковій формі, ця позика є предметом розгляду у Господарському суді Дніпропетровської області, й борг по розписці від 25.04.2018 року становить 167 000,00 грн.
5 % на місяць, починаючи з 23.05.2018 року від 167 000,00 грн. становить 33400,00 грн. (167000,00 * 5% = 8350,00; 8350,00 * 4 (червень, липень, серпень, вересень) = 33400,00 грн.). а 30% річних за період часу з 23.05.2018 року по 01.10.2018 року (131 день) від простроченої суми в розмірі 167000,00 грн. становить 17981,10 грн. (167000,00 * 30 / 100 / 365 * 131), й ці кошти теж мають бути сплачені відповідачем.
Також, 22.05.2018 року ОСОБА_1 надав відповідачу у борг 165000,00 грн. у строк до 25.05.2018 року, про що також було складено відповідну розписку. Дані кошти відповідач також йому не повернув, у зв`язку з чим на заборгованість за цією розпискою мають нараховуватися відсотки, передбачені статтею 625 ЦПК України, у розмірі 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язань.
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за розпискою від 25.04.2018 року у розмірі 218381,10 грн., з яких сума основної заборгованості – 167 000,00 грн., 5% на місяць – 33400,00 грн., 30% річних – 17981,10 грн., та заборгованість за розпискою від 22.05.2018 року у розмірі 166749,45 грн., з яких сума основної заборгованості – 165 000,00 грн., 5% річних – 1 749,45 грн.
Рішенням Довгинцівського  районного суду  міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від   06 липня  2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою від 25.04.2018 року в розмірі 200400 грн. 00 коп., з яких: сума основного боргу - 167 000,00 грн., та 5% на місяць - 33400,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою від 22.05.2018 року в розмірі 166749 грн. 45 коп., з яких: сума основного боргу - 165 000,00 грн., та 3 % річних - 1749 ,45 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3671 грн. 00 коп.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Давидов С.В., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин по справі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що згідно правового висновку Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі №640/219/14-ц, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки. Однак, суд першої інстанції взагалі не дослідив справжню правову природу розписки від 25.04.2018 року по факту передачі позивачем відповідачеві грошей у сумі 80 000,00 грн. в безготівковій формі та 167 000,00 грн. в готівковій формі. Навпаки, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача суми позики.
Крім того, відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Давидов С.В., зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язаннями її повернення та обов`язково дату, місце отримання коштів, однак надана, як доказ по справі, розписка від 24 квітня 2018 року взагалі не містить місця, дати її складання та факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів, а тому не відповідає вимогам договору позики та не може нести будь-які правові наслідки.
На думку відповідача, судом не було враховано Постанову Верховного Суду України від 13 травня 2015 року, де зазначено, що підтвердженням договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів у борг і містить умови їх повернення, чого в даному випадку встановлено не було.
Крім того, зазначає, що судом першої інстанції незаконно задоволені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 5% на місяць з основної суми боргу – 167 000,00 грн. – 33 400,00 грн. та 3% річних з суми боргу 165 000,00 грн. – 1 749,45 грн., адже самого факту, який підтверджував наявність договірних відносин між сторонами не існувало.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат  Кіщак А.Ю., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 щодо стягнення 30% річних за період часу з 23.05.2018 року по 01.10.2018 року, у розмірі 17 981,10 грн. в апеляційному порядку не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився та про причини своєї неявки суд не повідомили, що не перешкоджає розглядові справи.
Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Згідно ч. 2, 3 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Згідно частини  8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Статтею 131 ЦПК України визначено обов`язок учасників справи повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи та визначено, що якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.
Як слідує з матеріалів справи, судом апеляційної інстанції було, у встановленому Законом порядку, направлено на зареєстровану адресу місця проживання відповідача ОСОБА_2 (а.с. 10), зазначену ним у заяві по суті (апеляційній скарзі), як адресу його фактичного місця проживання (а.с. 76), судове повідомлення про призначення справи до розгляду на 10 годину 10 хвилин 13 жовтня 2020 року.
Разом з тим, поштове відправлення на ім`я відповідача ОСОБА_2 повернулося до суду із відміткою відділення поштового зв`язку про «відсутність адресата» (а.с. 97, 112), що вважається належним врученням судового повідомлення.
Виходячи з вищенаведених норм  Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_2 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Кіщак А.А., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно розписки від 25.04.2018 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 80 000,00 грн. Безготівково та 167000,00 грн. готівкою, які він зобов`язався повернути до 22.05.2018 року. У випадку неповернення даних коштів, ОСОБА_2 зобов`язався компенсувати банківські відсотки у розмірі 30 % річних на залишок суми 247000,00 грн. та 5% на місяць, починаючи з 22.05.2918 року. Розписка підписана ОСОБА_2 (а.с.6).
Згідно розписки від 22.05.2018 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 165000,00 грн., які він зобов`язався повернути через три дні (а.с. 5).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за договорами позики, відсотків за користування коштами у розмірі 5% на місяць за розпискою від 25 квітня 2018 року та 3% річних за прострочення виконання взятих на себе зобов`язань за розпискою від 22 травня 2018 року, суд першої інстанції виходив з факту невиконання зобов`язання відповідачем щодо повернення грошей, отриманих ним в позику від позивача, та його обов`язку у зв`язку з цим сплатити суму боргу в розмірі, передбаченому договорами, а також нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 625 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про невиконання зобов`язання відповідачем щодо повернення грошей та наявність правових підстав для застосування до правовідносин сторін положень статті 625 ЦК України, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Факт укладення між сторонами договорі позики підтверджується розписками відповідача ОСОБА_2 від 25 квітня 2018 року, за якою він зобов`язався повернути ОСОБА_1 у строк до 22 травня 2018 року борг в сумі 80 000,00 грн. безготівково та 167000,00 грн.  готівкою(а.с. 57), та від 22 травня 2018 року, за якою він взяв у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 165 000,00 грн. на три днів (а.с. 58). Факт складання зазначених розписок не оспорюється відповідачем.
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Згідно частини другої статті 545 ЦК України,  якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.
Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 видав розписки позивачу ОСОБА_1 як боргові документи, що підтверджує укладення договорів позики та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань. 
Отже, відповідач ОСОБА_2 зобов`язувався повернути борг, а позивач ОСОБА_1 - прийняти виконання особисто, оскільки інше не встановлено договором.
Дослідивши оригінали боргових розписок від 25 квітня 2018 року та від 22 травня 2018 року, які містить зобов`язання однієї особи –  ОСОБА_2  повернути іншій особі –   ОСОБА_1 у визначений строк визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов`язання, колегія суддів вважає, що вони є не тільки належним підтвердженням укладених між сторонами договорів позики зазначеної суми грошей, але й підтвердженням факту не виконання зобов`язання відповідачем щодо повернення позики у відповідності до вимог ст.ст. 526, 530, 1049 ЦК України.
Колегія суддів вважає безпідставними посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не встановлено правову природу правочину між сторонами та не враховано правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року, та правовий  висновок Верховного Суду у постанові  від 20 березня 2019 року у справі №640/219/14-ц, згідно з якими, підтвердженням договору позики може бут не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів у борг і містить умови їх повернення, та досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Так, судом першої інстанцїі надано належну правову оцінку зібраним доказам, у тому числі борговим розпискам, в яких визначено зобов`язання позичальника повернути борг позикодавцю, зазначено дату складання розписок. При цьому, відповідач ОСОБА_2 жодним чином не обґрунтував доводи про те, що укладені сторонами правочини мають іншу правову природу, ніж договір позики, зокрема, не навів обставин та правових підстав складання ним цих розписок.
Таким чином, оскільки  ОСОБА_2  борг за договорами позики не повернув, а отже, свої зобов`язання не виконав, що підтверджується матеріалами справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку з повернення боргу за цими правочинами, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують. 
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошима боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Згідно положень ст. 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, проценти є платою за користування чужими грошовими коштами, які за відсутності іншої домовленості сторін, сплачуються боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання строку їх повернення.
Згідно розписки від 25.04.2018 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 80 000,00 грн. безготівково та 167000,00 грн. готівкою, які він зобов`язався повернути до 22.05.2018 року. У випадку неповернення даних коштів, ОСОБА_2 зобов`язався компенсувати банківські відсотки у розмірі 30 % річних на залишок суми 247000,00 грн. та 5% на місяць, починаючи з 22.05.2918 року (а.с.6), у зв`язку з чим суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача на користь позивача щомісячні відсотки (5% на місяць) за користування грошовими коштами за період з червня по вересень 2018 року, у розмірі 33 500,00 грн., як такі, що узгоджені сторонами договору позики.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно розписки ОСОБА_2 від 22.05.2018 року, грошові кошти в сумі 165000,00 грн. він зобов`язався повернути через три дні (а.с. 5), тобто з цього часу права та інтереси позикодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Оскільки, розписка ОСОБА_2 від 22.05.2018 року не містить розміру відсотків за користування грошовими коштами за період прострочення виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо стягнення із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 3% річних за період часу з 25.05.2018 року по 01.10.2018 року у розмірі 1 749,00 грн., й апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності розрахунків суду першої інстанції, а зводиться виключно до незгоди з висновками суду щодо наявності правових підстав для стягнення заборгованості за договорами позики та, відповідно, й відсотків за користування коштами за цими договорами.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Давидов Сергій Володимирович,- залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського  районного суду  міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від   06 липня  2020 року залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Повне судове рішення складено 13 жовтня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: