ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року		Справа № 300/949/20 пров. № А/857/10020/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Большакової О.О., Курильця А.Р.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 9 липня 2020 року (суддя Главач І.А., м.Івано-Франківськ) у справі за його позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача, - Івано-Франківський обласний військовий комісаріат, про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі – МОУ) в якому просив:
визнати протиправною відмову відповідача в призначені та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII);
скасувати пункт 21 протоколу засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 20.03.2020 №45 (далі – Комісія, Протокол відповідно);
зобов`язати МОУ прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги передбаченої статтею 16 Закону №2011-XII.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 9 липня 2020 року у задоволені позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням суду, його оскаржив позивач, який із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
В доводах апеляційної скарги вказує, що МОУ безпідставно відмовило позивачу у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, з посиланням на відсутність правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги на час встановлення позивачу інвалідності у 2005 році. Апелянт вважає, що така допомога повинна бути нарахована і виплачена на підставі статті 16 Закону №2011-XII. Крім того, зауважує, що предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу, як інваліду ІІІ групи, яку вперше встановлено у 2005 році, а отже до спірних відносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Івано-Франківський обласний військовий комісаріат (далі – ОВК) відзиву на апеляційну скаргу не подав.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін)за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності у позивача права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону №2011-XII.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального і додержанням норм процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 з 23.03.1983 по 12.05.1985 проходив строкову військову службу та з 23.06.1983 по 12.05.1985 приймав участь у бойових діях в Демократичній Республіці Афганістан, що підтверджується копією військового квитка позивача від 22.05.1983 НОМЕР_1 (а.с.10-13).
Під час виконання обов`язків військової служби переніс захворювання, а саме: бактеріоносійство шигелли Флекснера 2-6. Вірусний гепатит А жовтяничної форми, середнього ступеня важкості, що підтверджується витягом з протоколу засідання військово-лікарської комісії (далі – ВЛК) від 15.11.2018 №497 (а.с.17).
Згідно довідки медико-соціальної експертної комісії (далі – МСЕК) від 26.01.2005 №137669 (далі – Довідка) позивачу вперше встановлена третя група інвалідності, яка пов`язана з захворюванням, отриманим при виконанні інтернаціонального обов`язку (а.с.14).
У подальшому ОСОБА_1 з 24.09.2018 встановлена друга група інвалідності, яка пов`язана з захворюванням, отриманим при виконанні інтернаціонального обов`язку, що засвідчується довідкою МСЕК від 24.09.2018 №166338 (далі – Довідка-1) (а.с.15).
14.02.2020 позивач звернувся до ОВК із заявою про надання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності (причина інвалідності: захворювання отримане при виконання інтернаціонального обов`язку) (а.с.19).
Заяву позивача від 14.02.2020 про призначення одноразової грошової допомоги було розглянуто на засіданні Комісії та прийнято рішення про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, яке оформлене витягом з Протоколу, у зв`язку із тим, що:
на час первинного встановлення інвалідності в 2005 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги;
інвалідність позивачу встановлено понад 3-місячний термін після звільнення зі служби;
зміна групи інвалідності заявника відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності (а.с.20-21).
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232-XII) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Статтею 16 Закону №2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги врегульований статтею 16-3 Закону №2011-XII.
Вперше порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги запроваджений з 01.01.2014 шляхом доповнення Закону №2011-XII статтею 16-3 (в редакції  Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 (далі – Закон №5040-VI).
З метою реалізації норм статті 16-3 Закону №2011-XII Кабінетом Міністрів України (далі – КМУ) постановою від 25.12.2013 №975 затверджено «Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі – Постанова №975, Порядок №975 відповідно).
Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Згідно з пунктом 8 Порядку №975 якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
За змістом частини четвертої статті 16-3 Закону №2011-XII, яка набрала чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
За таких умов норми частини четвертої статті 16-3 Закону №2011-XII застосовуються до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014.
Надалі, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 (далі – Закон №1774-VIII) (який набрав чинності з 01.01.2017) частину четверту статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим, яким передбачено: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».
Саме ця норма стала однією з підстав для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги.
Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється.
Окрім того, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності.
Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців. 
З огляду на викладене, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15 липня 2020 року в справі №240/10153/19 вирішила відступити від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року (справа №295/3091/17), 21 червня 2018 року (справа №760/11440/17), 30 вересня 2019 року (справа №825/1380/18) та інших, де його застосовано та на які посилався і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, та дійшла такого висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII:
1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;
2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014;
3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).
З цього приводу необхідно зазначити, що відповідно до матеріалів справи, позивачу 24.09.2018, після первинного встановлення ІІІ групи інвалідності 26.01.2005, встановлено ІІ групу інвалідності. 
Відтак, оскільки між подіями первинного огляду та встановлення ІІІ групи інвалідності (2005 рік) та повторного огляду та встановлення вищої групи інвалідності (2018 рік) минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
В частині оскарження Протоколу щодо наявності у позивача права на виплату одноразової грошової допомоги після спливу трьох місячного строку після звільнення з військової служби варто зазначити наступне.
Як було зазначено вище, пунктом 3 Порядку №975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Згідно з Довідкою-1, ІІ групу інвалідності позивачу, як військовослужбовцю, встановлено з 24.09.2018.
До моменту набрання чинності Законом №1774-VIII право на одноразову грошову допомогу мали всі військовослужбовці, незалежно від виду проходження військової служби.
Проте з 01.01.2017, після набрання чинності Закону №1774-VIII, для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який у разі настання інвалідності виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.
Отже, статтею 16 Закону №2011-XII, яка діяла на час настання інвалідності позивача (24.09.2018), не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 листопада 2018 року у справі №750/5074/17, 12 лютого 2019 року у справі №816/1458/18, 22 січня 2020 року у справі №620/601/19 та 20 лютого 2020 року у справі №818/85/18.
Таким чином, ІІ група інвалідності встановлена ОСОБА_1 з 24.09.2018 в період, коли законодавством не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби, відтак, відмовляючи у призначенні одноразової грошової допомоги МОУ діяло на підставі, в межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо правомірності дій відповідача в частині відмови в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу.
Вказаний висновок, узгоджується із позицією Верховного Суду в аналогічній справі, що викладена у постанові від 15 квітня 2020 року у справі №520/11876/18.
Щодо посилань скаржника про те, що предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІІ групи, то апеляційний суд зауважує, що такі твердження є хибними, оскільки як видно із вимог позову та оскаржуваного Протоколу МОУ ОСОБА_1 , відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги саме у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності на підставі його заяви від 14.02.2020, в якій заявник просив МОУ виплатити йому одноразову грошову допомогу відповідно до Закону №2011-XII та Порядку №975 у зв`язку із встановленням 24.09.2018 інвалідності ІІ групи. Вимоги про призначення такої допомоги у зв`язку із встановленням вперше ІІІ групи інвалідності у 2005 році МОУ не розглядало, так як такої заявлено не було.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Як уже вище зазначено, відповідачем не розглядалось питання щодо призначення та виплати позивачу-апелянту одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, оскільки така не заявлялась у заяві від 14.02.2019 відповідно жодних спірних відносин з цього приводу між сторонами не виникло, тому суд позбавлений можливості давати оцінку будь-яким обставинам щодо наявності чи відсутності у позивача права на отримання такої допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності.
Частиною другою статті 6 КАС передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стреч проти Сполучного Королівства («Stretch v. the United Kingdom,» № 44277/98, п. 37).
У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany», № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02, п. 74).
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що немає підстав для визнання протиправним та скасування Протоколу МОУ про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги та зобов`язання останнього вчинити дії щодо призначення та виплати ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги, як особі з інвалідністю ІІ групи відповідно до Закону №2011-XII, тому у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 9 липня 2020 року  - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідча	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 29 жовтня 2020 року.