Справа № 127/4463/20
Провадження № 22-ц/801/2078/2020
Категорія: 47
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Денишенко Т. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року	Справа № 127/4463/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
судді-доповідача Денишенко Т. О.,
суддів Войтка Ю. Б., Матківської М. В.,
розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури,
Державної казначейської служби України про відшкодування 
моральної шкоди, завданої незаконними діями органів 
досудового слідства та прокуратури, 
за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Горбатюка Валерія Володимировича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Вохмінової О. С., повний текст якого складений 21 вересня 2020 року, 

В С Т А Н О В И В:

21 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури. Позовні вимоги мотивовані наступним. 17 жовтня 2015 року за заявою позивачки слідчим СВ Піщанського РВ УМВС України у Вінницькій області до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне правопорушення № 12015020260000243 за частиною першою статті 125 КК України, вчинене ОСОБА_2 19 жовтня 2015 року СВ Піщанського РВ УМВС України у Вінницькій області було розпочате кримінальне провадження № 12015020260000244 стосовно ОСОБА_1 про вчинення нею щодо ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України. Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 25 січня 2017 року кримінальне провадження у справі № 142/ 2961/16-к про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, закрите у зв`язку з відмовою ОСОБА_2 від обвинувачення позивачки. Вироком цього ж суду від 19 липня 2017 року у справі № 142/1560/15-к ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, за фактом заподіяння позивачці легких тілесних ушкоджень. 
ОСОБА_1 зазначає, що внаслідок неправомірних дій слідчих СВ Піщанського РВ УМВС України у Вінницькій області та прокурорів Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області її було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності за частиною першою статті 125 КК України. Крім цього жителі села за місцем проживання позивачки здійснювали щодо неї та її майна кримінальні правопорушення, через що ОСОБА_1 неодноразово зверталася у правоохоронні органи з відповідними заявами, однак останні допускали бездіяльність, яку позивачка оскаржувала у судовому порядку. Так були розпочаті досудові розслідування у шести кримінальних провадженнях, які неодноразово закривалися. Відповідні рішення слідчих скасовувалися судами, розслідування затягуються, винні особи до відповідальності не притягуються, а Вінницька обласна прокуратура належним чином на протиправні дії службових осіб Піщанського РВ УМВС України у Вінницькій області, Бершадської місцевої прокуратури не реагує. У зв`язку з протиправними діями службових осіб Піщанського РВ УМВС України у Вінницькій області територіальним управлінням Державного бюро розслідування у м. Хмельницькому розпочато досудове слідство у двох кримінальних провадженнях. 
Внаслідок протиправних дій службових осіб Піщанського РВ УМВС України у Вінницькій області, Бершадської місцевої прокуратури з притягнення позивачки до кримінальної відповідальності, неналежним розслідуванням кримінальних проваджень за фактами пошкодження, знищення, викрадення її майна ОСОБА_1 завдано значну моральну шкоду. У неї погіршився стан здоров`я, вона несе витрати на лікування, відчуває постійні стреси, напругу, знервованість, душевні, моральні, фізичні страждання, переживання за власне майбутнє, відірваність від активного соціального життя. Завдану моральну шкоду ОСОБА_1 визначила у сумі 100 тисяч гривень та просила суд стягнути ці кошти таким шляхом: 50 тисяч гривень з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України у зв`язку з незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності, інші 50 тисяч гривень з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України у зв`язку з неналежним розслідуванням кримінальних проваджень щодо протиправних дій відносно позивачки та її майна.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, відмовлено, судовий збір віднесений на рахунок держави.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Горбатюк В. В. оскаржує його в апеляційному порядку, просить скасувати це судове рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог: стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 тисяч гривень у зв`язку з незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 тисяч гривень у зв`язку з неналежним розслідуванням кримінальних проваджень щодо протиправних дій відносно позивачки та її майна. Скаржник вважає оскаржуване рішення необгрунтованим у зв`язку з неповнотою встановлення обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
10 листопада 2020 року до апеляційного суду надійшов відзив представника Вінницької обласної прокуратури Войцишеної Г. В. на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , де вона зазначає про необгрунтованість скарги на рішення суду, її неумотивованість, вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню. Представник прокуратури заперечує вірність обгрунтування скаржником доводів апеляційної скарги окремими висновками Верховного Суду, зробленими в інших цивільних справах, оскільки вказані висновки не стосуються правовідносин, що мають місце за вимогами ОСОБА_1 , грунтуються на абсолютно інших фактичних обставинах справи. Посилаючись на норми статей 16, 23, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», представник прокуратури підкреслює закриття кримінального провадження стосовно позивачки за частиною першою статті 125 КК України у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_2 від обвинувачення та наголошує, що наведений випадок закриття кримінального провадження не передбачений статтею 2 вищевказаного Закону України, не передбачає права на відшкодування шкоди за рахунок держави. За позицією представника прокуратури скарги ОСОБА_1 на бездіяльність, незаконні дії слідчих, прокурорів були задоволені судом, тобто вона реалізувала свої процесуальні права, але це не є безумовним доказом неправомірності рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування норм статті 1176 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Скасування судами постанов про закриття кримінальних проваджень з процесуальних питань не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди ( відповідні позиції викладені у постановах Верховного Суду від 29 листопада 2019 року у справі № 462/ 6400/18, від 14 лютого 2020 року у справі № 757/20989/18, від 19 березня 2020 року у справі № 336/5582/18, від 17 квітня 2020 року у справі № 227/4408/19, від 29 квітня 2020 року у справі № 227/5242/19 ).
Представник Вінницької обласної прокуратури Войцишена Г. В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 через її необгрунтованість та недоведеність належними і допустимими доказами.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши справу за наявними у ній матеріалами, проаналізувавши представлені сторонами докази та доводи в обгрунтування вимог і заперечень на них, переві-ривши законність, обгрунтованість оскаржуваного рішення першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Горбатюка В. В. задоволенню не підлягає. 
Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам, воно є правильним, об`єктивним та обгрунтованим. 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, керуючись нормами статей 55, 56 Конституції України, 15, 16, 23, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зазначив, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрите 25 січня 2017 року не у зв`язуку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, злочину, а у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення. Стосовно тривалості досудових розслідувань СВ Піщанського РВ УМВС України у Вінницькій області у кримінальних провадженнях № 12016020260000093 від 18 квітня 2016 року за частиною першою статті 162, частиною другою статті 194 КК України, № 12017020260000 055 від 23 березня 2017 року за частиною третьою статті 185 КК України, № 12018020260000063 від 14 квітня 2018 року за частиною третьою статті 185 КК України, № 12019020260000053 від 05 квітня 2019 року за частиною другою статті 194 КК України, № 12019020260000078 від 27 травня 2019 року за частиною першою статті 15, частиною другою статті 194 КК України, № 12018020260000 128 за частиною першою статті 366 КК України, то вимоги у цій частині обгрунтовані позивачкою статтями 1167, 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» без урахування того, що вказаними нормами чинного законодавства визначені чіткі випадки можливості відшкодування державою незалежно від вини посадових і службових осіб органу, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України у разі завдання, зокрема, фізичній особі шкоди внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності, незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду така шкода відшкодовується на загальних підставах.
Суд констатував, що ОСОБА_1 за наявних правовідносин не довела наявність завданої, за її твердженням, шкоди, протиправності поведінки її заподіювачів, причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою.
Крім цього суд зауважив, що, визначаючи відповідачем Вінницьку обласну прокуратуру, позивачка не довела вини цього органу у спричиненні їй моральної шкоди, адже реалізація нею свого права на на оскарження дій/бездіяльності слідчих у наявних кримінальних провадженнях не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. 
Під час вирішення судом спору, порушеного ОСОБА_1 , вона саме Вінницьку обласну прокуратуру вважає належним відповідачем, оскільки даний орган покликаний здійснювати процесуальне керівництво досудовим розслідуванням кримінальних проваджень. 
Неодноразові стаціонарні та амбулаторні лікування ОСОБА_1 у різних медичних установах закладах не є безперечним доказом таких наслідків її стану здоров`я з вини посадових осіб обласної прокуратури.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення у відповідності до статей 1173, 1174, 1176 ЦК України позовних вимог ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з обґрунтуванням суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваному рішенні, оскільки воно є вірним, зробленим за повного з`ясування обставин справи, правильного та об`єктивного застосування норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльнісьтю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Прокуратура у єдиній своїй системі у порядку, передбаченому відповідним Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави, нагляд за точним виконанням та єдиним застосуванням законів через своєчасне виявлення правопорушень, вжиття заходів щодо їх усунення і притягнення винних до відповідальності.
Відповідно до статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової ( матеріальної ) та моральної шкоди іншій особі. Згідно із статтею 23 цього Кодексу особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Підстави відповідальності за спричинену шкоду характеризуються особливостями суб`єктного складу її заподіювачів, серед яких законодавець виокремлює як певні органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, або орган місцевого самоврядування. Також підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України, є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності заподіювача шкоди чи відповідно його посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду. 
Як уже зазначалося, відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, якщо така підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.
Оскаржуючи рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року, представник ОСОБА_1 адвокат Горбатюк В. В., цитуючи норми частини першої статті 23, статей 1167, 1176, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», пункту третього постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» підкреслює, що завдана громадянинові шкода відшкодовується, зокрема, у разі незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Скаржник зазначає, що, не дивлячись на невинуватість ОСОБА_1 у конфлікті 15 жовтня 2015 року з ОСОБА_2 , 24 листопада 2015 року у кримінальному провадженні № 12015020260000 244 їй було повідомлено про підозру щодо заподіяння ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень. Оскільки кримінальне провадження у справі № 142/2961/16-к про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, закрите у зв`язку з відмовою ОСОБА_2 від обвинувачення, то сторона обвинувачення у свій час незаконно повідомила позивачці про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України. Як наслідок ОСОБА_3 відповідно до статті 1176 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди.
Крім цього Бершадською місцевою прокуратурою процесуальне керівництво щодо розслідування СВ Піщанського РВ УМВС України у Вінницькій області кримінальних проваджень у зв`язку із вчиненими кримінальними правопорушеннями щодо майна позивачки протягом тривалого часу належним чином не здійснюється. Неодноразові звернення ОСОБА_1 у Вінницьку обласну прокуратуру позитивних наслідків не дали. Представник позивачки, посилаючись на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, вважає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо недоведеності позовних вимог, оскаржуване рішення є необгрунтованим, ухваленим за неповного встановлення обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків суду обставинам справи; воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 не можна визнати такими, що є підставою для задоволення її вимог.
Колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним наголосити, що, посилаючись на норми чинного цивільного законодавства України щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці Вінницькою обласною прокуратурою, ОСОБА_3 та її адвокат неодноразово звертаються до положень щодо відшкодування такої шкоди державою, однак позов заявлений не до Держави Україна, а виключно до обласної прокуратури, у задоволенні якого відмовлено за його недоведеності. Така недоведеність, її висвітлення обгрунтовано й достатньо викладені в оскаржуваному рішенні суду у відповідності до загальних підстав відпо-відальності за завдану моральну шкоду. 
Відповідно до загальних підстав цивільноправової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, на що звернув увагу Верховний Суд України у пункті п`ятому постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди». Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної ), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Доводи скаржника не можна визнати обгрунтованими, безсумнівними, такими, що є достатніми для стягнення коштів з Державної казначейської служби України як відповідача у справі, який не має жодного відношення, не причетний до завдання моральної шкоди позивачці у справі.
Судом першої інстанції надана вірна та об`єктивна оцінка правовідносинам, що виникли між сторонами у справі. За відсутності вини, цивільного правопорушення у діях посадових осіб Вінницької обласної прокуратури, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, апеляційний суд відхиляє мотиви апеляційної скарги, які фактично зводяться до твердження про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у задоволенні позову, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого статтею 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних доказів.
Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обґрунтування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Горбатюка Валерія Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Ю. Б. Войтко 

М. В. Матківська