ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 380/1469/20
адміністративне провадження № К/9901/14223/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 380/1469/20
за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Держави Україна через Міністерство юстиції України про невиконання свого обов`язку
за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2  
на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року, постановлену у складі головуючого судді Мартинюк В.Я.
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді - Кушнерика М.П., суддів Заверухи О.Б. та Мікули О.І.,

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 (далі - позивачка, ОСОБА_2 ) звернулися до суду з позовом до Держави Україна через Міністерство юстиції України (далі - відповідач), де просили:
1.1. відкрити позовне провадження про порушення прав людини через особливе довге невиконання рішення суду у справі № 2-446/11 від 09 вересня 2011 року, а отже невиконання гарантій Держави щодо обов`язковості виконання судового рішення. Порушення гарантованого права людини бути споживачем через укладення договорів з надання послуг по утриманню будинку; визнати потерпілими позивачів від бездіяльності Державної виконавчої служби і позбавлення права стати повноцінними споживачами; 
1.2. зобов`язати Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити моральну компенсацію в сумі 550000 грн за порушення строку виконання рішення Галицького районного суду м.Львова справа № 2-446/11 від 09 вересня 2011 року за особливо довге невиконання рішення суду, що призвело до прямої дискримінації громадян та осіб з інвалідністю та невиконання статті 9 Конвенції про права осіб з інвалідністю;
1.3. зобов`язати Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити матеріальну компенсацію в сумі 39512,21 грн, що виставляє їм боржник у справі № 2-446/11 ЛМКП «Айсберг» як вигаданий борг;
1.4. відновити порушене право передбачене статтею 129-1 Конституції України, статтею 18 ЦПК України, статтею 14 КАС України, статтями 6, 20, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконати рішення Галицького районного суду м.Львова у справі № 2-446/11 від 09 вересня 2011 року через укладення договору про надання послуг по утриманню будинку та договору із надання послуг по вивезенню твердих побутових відходів із боржником ЛМКП «Айсберг» захистивши права споживачів на укладення індивідуального договору, що передбачає ЦК України і Закон України «Про захист прав споживачів».
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року, відмовлено у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України в зв`язку з тим, що позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 
3. Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що порушення прав позивачів виникли через бездіяльність Державної виконавчої служби в порядку виконання рішення Галицького районного суду м.Львова у справі №2-446/11 від 09.09.2011, яке прийнято в порядку цивільного судочинства, а тому наявні підстави для відмови у відкритті провадження, відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
4. 05 червня 2020 року до Верховного Суду надійшла спільна касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року у справі № 380/1469/20 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Держави Україна через Міністерство юстиції України про невиконання свого обов`язку, де просили скасувати вказані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
5. Касаційну скаргу вмотивовано тим, що рішення Галицького районного суду м.Львова у справі № 2-446/11 від 09 вересня 2001 року на час звернення скаржників до суду касаційної інстанції не виконано. Вказують, що законодавство не містить визначення терміну «публічно-правовий спір», отже посилання суду на положення пункту 1 частини першої статті 19 КАС України є безпідставним. В основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне. Зазначають, що скаржники є стороною виконавчого провадження та оскаржують бездіяльність Держави в особі Міністерства юстиції України щодо незабезпечення виконання рішення суду і не забезпечення гарантованого права бути споживачами. А відтак скаржники мають право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди внаслідок бездіяльності державних виконавчих органів. Таким чином, на думку скаржників, вказаний спір належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
6. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 червня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційної скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року у справі № 380/1469/20.
7. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 28 жовтня 2020 року закінчено підготовчі дії та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 КАС України.
Позиція інших учасників справи 
8. Від відповідача відзив на касаційну скаргу не надходив, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду апеляційної інстанції за наявними в справі матеріалами у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 345 КАС України.
Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи 
9. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
10. Відповідно до ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 червня 2020 року касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів касаційної скарги про порушення судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема, пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, що є підставою касаційного оскарження згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України.
11. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням в межах доводів касаційної інстанції за правилами статті 341 КАС України, Суд виходить із такого.
12. За вимогами частини першої статті 18 Закону України  від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
13. Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
14. Відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
15. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
16. Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
17. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
18. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
19. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
20. Для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. 
21. Спірні правовідносини виникли під час виконання рішення Галицького районного суду м.Львова у справі №2-446/11 від 09.09.2011, яке прийнято в порядку цивільного судочинства. 
22. Зі змісту позовної заяви слідує, що звертаючись до суду за захистом порушених прав, позивачі просять відновити порушене право шляхом виконання рішення Галицького районного суду м.Львова у справі № 2-446/11 від 09 вересня 2011 року через укладення договору про надання послуг по утриманню будинку та договору із надання послуг по вивезенню твердих побутових відходів із боржником ЛМКП «Айсберг» захистивши права споживачів на укладення індивідуального договору, що передбачає ЦК України і Закон України «Про захист прав споживачів».
23. Порушення своїх прав позивачі пов`язують з невиконання рішення суду у справі № 2-446/11 від 09 вересня 2011 року через бездіяльность Державної виконавчої служби і як наслідок позбавлення їх права стати повноцінними споживачами.
24. Вважають, що Держава Україна не виконала свого обов`язку щодо захисту прав людини, гарантованого нормами статтей 3,8, 9, 21, 22, 24, частини четвертої статті 42, частини першої статті 55, статтей 58, 60, частиною другою статті 61, статтями 64, 129-1 Конституції України, що призвело до їх дискримінації як громадян України та осіб з інвалідністю.
25. У зв`язку з цим просять стягнути з Державної казначейської служби моральну та матеріальну шкоду як це передбачено статтями 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України та статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу».
26. Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції виходив з того, що предметом спору у цій справі є бездіяльність органів державної виконавчої служби, пов`язана з виконанням рішення Галицького районного суду м.Львова від 09 вересня 2011 року за результатом розгляду цивільної справи № 2-446/11. 
27. Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
28. Так, за приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
29. Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (стаття 448 ЦПК України).
30. Таким чином, зазначеними нормами передбачена можливість оскарження боржником або стягувачем дій державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, зокрема ухваленого в порядку цивільного судочинства. Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у відповідній справі.
31. Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.
32. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).
33. Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.
35. Згідно з частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
36. Крім зазначеного порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби або приватного виконавця, відповідний порядок також встановлений Законом № 1404-VІІІ.
37. Імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
38. Аналіз змісту наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що юрисдикція спорів про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених на виконання судових рішень, залежить, зокрема, від суду, який видав виконавчий документ, при цьому, якщо закон установлює інший, ніж за правилами адміністративного судочинства, порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо розгляду таких скарг.
39. Таким чином колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій, що порушення прав позивачів виникли через бездіяльність Державної виконавчої служби в порядку виконання Галицького районного суду м.Львова у справі №2-446/11 від 09 вересня 2011 року, яке прийнято в порядку цивільного судочинства, а тому правомірно відмовили у відкритті провадження, відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.
40. Статтями 1173, 1174 ЦК України, на які посилаються позивачі у позовній заяві як на підставу звернення з цим позовом, регулюється питання відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, а також посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
41. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).
42. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
43. З огляду на вказане спір про відшкодування шкоди, завданий бездіяльністю Державної виконавчої служби, який виник між сторонами у цій справі через особливе довге невиконання рішення суду у цивільній справі, не є публічно-правовим і не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
44. Отже, наведені у касаційній скарзі доводи позивачів про те, що вони правильно звернулися з цим позовом до суду адміністративної юрисдикції, є хибними.
45. Щодо доводів скаржників про позбавлення їх права на доступ до суду і судовий захист порушених прав у зв`язку з відмовою у відкритті провадження за цим позовом ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 11 лютого 2020 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ЦПК України у цьому випадку передбачено право позивача, зокрема статтями 352, 353 ЦПК України, у разі незгоди з рішенням суду першої інстанції, оскаржити його в апеляційному порядку повністю або частково. 
46. Керуючись частиною 5 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22 грудня 2005 року № 3262, згідно з якою судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень з`ясовано, що Львівським апеляційним судом ухвалою від 30 червня 2020 року (справа № 461/1180/20), відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна через Міністерство юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 вересня призначено справу № 461/1180/20 до розгляду на 08 грудня 2020 року.
47. Таким чином доводи позивачів, що оскаржувані судові рішення позбавляють їх права на судовий захист та доступ до правосуддя у зв`язку з вже наявною відмовою Галицького районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року здійснювати розгляд вказаної справи в порядку цивільного судочинства є передчасними. 
48. Враховуючи наведене, Суд не встановив порушень судами попередніх інстанцій норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
49. За таких умов, колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, приходить до висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалили судові рішення з додержанням норм процесуального права.
50. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
51. Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
52. З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій винесено законні і обґрунтовані рішення, постановлені з дотриманням норм процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
Висновки щодо розподілу судових витрат
53. З огляду на результат касаційного розгляду у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року у справі № 380/1469/20 - залишити без задоволення.
2. Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько  А.Г. Загороднюк В.М.Соколов