ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5413/20 Справа № 203/155/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2020 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця Лисенка Юрія Олександровича, Товариства з обмеженою відповідальністю "Дебт Менеджмент Груп", ОСОБА_2 , третя особа - Державне підприємство "СЕТАМ" про визнання недійсними електронних (прилюдних) торгів з реалізації арештованого майна,–

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенка Ю.О., ТОВ «Дебт Менеджмент Груп», ОСОБА_2 , де третьою особою визначив ДП «СЕТАМ», з вимогами визнати недійсними електронні (прилюдні) торги з реалізації арештованого майна – однокімнатної квартири загальною площею 40,5 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 , реалізованого в процедурі примусового виконання виконавчого листа №203/5102/15-ц, виданого 27 грудня 2018 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська по виконавчому провадженню №57982848. 
28 лютого 2020 року позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 здійснювати дії щодо примусового входження в квартиру за адресою АДРЕСА_1 та накладення арешту на зазначену квартиру, законним власником якого на думку позивача є він, ОСОБА_1 , що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .
В обґрунтування заяви посилався на те, що спірна квартира реалізована приватним виконавцем всупереч діючим положенням Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 в рамках примусового виконання заочного рішення Кіровського районного суджу м. Дніпропетровська від 09 листопада 2015 року, яким з позивача на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто за кредитним договором від 20 червня 2008 року та додатковими угодами до нього, заборгованість в розмірі 1625630,76 грн.
12 жовтня 2018 року за умовами договору купівлі-продажу майнових прав, укладеному між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Дебт Менеджмент груп», право вимоги за кредитним договором, де боржником є позивач, та за договором іпотеки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 56,8 кв. від 20 червня 2008 року перейшло до ТОВ “Дебт Менеджмент груп”, але всупереч положенням Закону України «Про виконавче провадження» без надіслання жодних документів про проведення оцінки квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , з порушенням процедури звернення стягнення на нерухоме майно, адже в першу чергу звертається стягнення на грошові кошти та на майно, що виступає в якості забезпечення в рахунок погашення заборгованості, тобто на іпотечну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 56,8 кв., спірну квартиру продано з торгів іншій особі ОСОБА_2 .
Також, позивачем зазначено, що виконавцем було порушено вимоги п.5 Розділу 3 Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року №656/5, що виразилось у відсутності відомостей про встановлення обмежень, які накладені на нерухоме майно та про порядок та умови отримання майна переможцем, реквізитів та рахунків для оплати переможцю, строки оплати, що призвело до неотримання позивачем протоколу торгів, необізнаність його про проведення цих торгів, що потягло за собою реалізацію майна позивача, яке не виступало предметом іпотеки та на яке не могло бути здійснення звернення стягнення.
З метою уникнення подальших порушень, що можуть стосуватись законних майнових прав та інтересів позивача до моменту ухвалення судом остаточного рішення у даній справі, а саме у разі продовження виконання приватним виконавцем виконавчого напису, через очевидні ознаки протиправності рішень та дій виконавця, задля відновлення порушених прав позивач просив вжити заходи забезпечення позову у вищезазначений спосіб.
Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2020 року у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про забезпечення його позову до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенка Ю.О., ТОВ «Дебт Менеджмент Груп», ОСОБА_2 , третя особа - ДП «СЕТАМ», про визнання недійсним прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна - відмовлено.
Не погодившись із такою ухвалою,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. 
В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що вжиття заходів забезпечення позову обумовлено метою уникнення подальших порушень, що може стосуватися законних прав та інтересів позивача до моменту ухвалення судом остаточного рішення по даній справі; суду першої інстанції було надано докази про те, що існують обставини щодо невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки через незаконні дії державного виконавця існує ймовірність позбавлення законного власника його нерухомого майна.
ОСОБА_3 відповідно до положень ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а ухвалу суду — без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апелянта.
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу,  не скористались.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду - залишенню без змін, враховуючи наступне.
Судом встановлено, що предметом пред`явленого позову є законність проведення електронних (прилюдних) торгів з реалізації арештованого майна в ході примусового виконання судового рішення — квартири АДРЕСА_3 , що позивачеві належала на праві приватної власності. Обраний позивачем спосіб захисту: визнання недійсними електронних (прилюдних) торгів з реалізації арештованого майна — вказаної квартири.
Разом з тим, суд дійшов висновку, що заявлений спосіб забезпечення ніяким чином не пов`язаний з предметом позову, утрудненням виконання можливого рішення про задоволення позову або ускладненням ефективного захисту/поновлення порушених/оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду з вказаним вище позовом, оскільки у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову про визнання прилюдних торгів з реалізації арештованої квартири недійсними його виконання ніяким чином не пов`язане з питанням входження/невходження до квартири покупця вказаної квартири, а так само не пов`язано з питанням можливого відчуження квартири покупцем, з урахуванням того, що будь-які інші вимоги стосовно вказаної реалізованої квартири позивачем не заявлялись.
Дослідивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принцип співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для забезпечення позову у заявлений спосіб, оскільки позивачем не доведено, що невжиття заявлених заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду саме про визнання прилюдних торгів недійсними, як співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії, також даний спосіб забезпечення позову не забезпечує збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, всупереч вищенаведеним нормам.
Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
В заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії.
Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення у справі в разі задоволення заявленого позову.
При цьому, забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.
Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.
Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.
При цьому відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
Із оскаржуваної ухвали вбачається, що вона має належне обґрунтування відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову та постановлена відповідно до норм процесуального права.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки заявником не надано будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. 
Таким чином, висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають вимогам закону і підтверджуються виділеними матеріалами справи.
Безпідставними та необгрунтованими є посилання апелянта на його побоювання про відчуження квартири покупцем. Оскільки такі доводи апелянта грунтуються лише на його припущеннях та не встановлює реальну небезпеку, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлений позивачем спосіб забезпечення позову ніяким чином не пов`язаний з предметом позову, а тому відсутні підстави для його забезпечення вказаним у заяві шляхом. 
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   – залишити без задоволення.
Ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2020 року про відмову у забезпеченні позову– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова