КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
22 грудня 2020 року                                                                       м. Київ
 
Унікальний номер справи № 754/15314/19
Апеляційне провадження 22-ц/824/13966/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Махлай Л.Д., 
суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.
при секретарі: Гойденко Д.В.
 
сторони          
позивач                      ОСОБА_1 
 
відповідачі                ОСОБА_2 
 
                                   ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_4 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року, постановлене під головуванням судді Лісовської О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,
 
в с т а н о в и в :
 
у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просив стягнути солідарно неустойку в розмірі                  15 039 490, 90 грн, 3 % річних від простроченої суми, що становить 161 578, 74 грн та штраф у розмірі 1 026 902, 82 грн.
В обґрунтування позову зазначав, що 17.10.2016 між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 2 193 629,00 грн, що еквівалентно 85 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору, про що було видано розписку. Договором позики передбачено строк повернення позики до 12 години ранку 16.12.2016. 
Цього ж дня між сторонами укладено додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики.
16.12.2016 між сторонами укладено додатковий договір, яким змінено строк повернення позики до 12 години ранку 17.03.2017. 
В забезпечення договору позики між сторонами укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 виступила поручителем та зобов`язалась у повному обсязі відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_2 , що випливають з договору позики. Проте ОСОБА_2 порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення позики та сплати процентів, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18.09.2018 позов задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 це  рішення скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково та стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь борг у сумі 2 053 805,63 грн.              Проте ця сума є виключно сумою боргу без урахування неустойки, штрафу та 3 % річних від простроченої суми. Вищевказаною постановою також встановлено, що із 2 193 629,00 грн боргу ОСОБА_2 сплачено лише 139 823,37 грн, а саме: 111 658, 97 грн - 18.03.2017 та 28 164,40 грн - 31.10.2018. Відповідно до п 4 договору позики у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві неустойку в розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Вважає, що відповідачі зобов`язані сплатити неустойку в розмірі 39 317 493,82 грн та 3 % річних від простроченої суми - 161 578,74 грн. Проте з урахуванням позовної давності просив стягнути неустойку за один рік у сумі 15 039 490 ,09 грн.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просили визнати договір позики недійсним.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.09.2020, з урахуванням ухвали від 23.09.2020 про виправлення описки позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 161 578, 74 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки та штрафу відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись з даними рішеннями суду, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні неустойки та штрафу і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що відповідно до п. 3.4 - 3.6 договору погашення позики та процентів відбувається в такому порядку: в першу чергу неустойка (штраф або пеня), потім проценти, а потім сама сума позики. Проценти мають сплачуватися відповідно до графіку. Прострочення сплати позики та/або процентів не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання позики, так і після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами. Відповідно до п. 10.1 додаткового договору договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором, а тому суд безпідставно виходив з того, що строк договору закінчився 17.09.2017. Вважає посилання судуна висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц некоректним, оскільки в даній постанові викладено висновок, щодо взаємовідносини, які виникають із договорів кредитування, а не з договору позики.  Умовами договору передбачено, що у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити неустойку у розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення. У п. 2.3 та п. 5.1 договору передбачено штраф у розмірі 50 % від суми фактичного залишку позики. Ці види відповідальності встановлені за різні порушення зобов`язання і не є подвійним притягненням до відповідальності.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін посилаючись на законність та обґрунтованість рішення. Вказує, що на виконання умов договору позики він належним чином виконав прийняті на себе зобов`язання щодо сплати процентів за користування кредитом в розмірі і строки встановлені договором позики, за період з дня отримання позики, до дня закінчення терміну дії договору позики. Вказані обставини встановленні постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 в справі 754/16773/17, яка залишена без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.07.2020, щодо спору між тими ж самими сторонами та тому ж самому договору позики, а тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню. Позивач же ставив питання про стягнення неустойки та штрафу та у задоволенні цих вимог йому відмовлено. Нарахування позивачем відсотків після 17.03.2017 є необґрунтованим, оскільки строк договору позики закінчився та судом правильно застосовано правові висновки Великої Палати Верховного Суду. Позивач отримав рішення суду про стягнення боргу та пред`явив його до виконанняу зв`язку з чим, реалізував своє порушене право повністю.  
У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, їх явка судом обов`язковою не визнавалася, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Вислухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає, задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, 17.10.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2   укладено договір позики на суму 2 193 629 грн, що еквівалентно 85 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики, з урахуванням додаткового договору від 16.12.2016 строк повернення позики встановлено до дванадцятої години ранку 17.03.2017.
Відповідно до п. 3.1 додаткового договору, до договору позики від 17.10.2016  позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням для отримання грошей та включаючи дату їх повернення.
З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики 17.10.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 укладено договір поруки.
В забезпечення виконання ОСОБА_2 за договором позики та додатковим договором до Договору позики між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (іпотекодавці) укладено договір іпотеки.
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.09.2018 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором позики  28 652 911, 53 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019, яка постановою Верховного Суду від 23.07.2020 залишена без змін, це рішення скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 2 053 805, 63 грн. У задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування позикою та інфляційних втрат відмовлено.
Дане рішення пред`явлено позивачем до примусового виконання.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення пені та штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 встановлено відсутність заборгованості по відсотках за користування позикою, а нарахування неустойки після закінчення строку дії договору суперечить вимогам закону. Штраф та неустойка передбачені за одне і те ж саме порушення, що також суперечить вимогам закону. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Відповідно до п. 4 договору позики від 17.10.2016, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві неустойку у розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.
Строк виконання зобов`язання сторони визначили у додатковому договорі до договору позики від 16.12.2016 та такий строк встановлено до 12 години ранку 17.03.2017.
Позивач просив стягнути з відповідачів неустойку, нараховану відповідно до                           п. 4 договору позики за період з 22.10.2018 по 22.10.2019.
Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції правильно виходив з того, що нарахування неустойки після закінчення строку дії договору суперечить вимогам чинного законодавства та сталій судовій практиці.
Судом правильно застосовано правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, відповідно до яких після спливу встановленого договором строку право на нарахування пені припиняється.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не вправі застосовувати такі висновки Верховного Суду, оскільки вони зроблені у спорах  щодо кредитних договорів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3                  ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Зазначена норма розміщена у главі 71 ЦК України. У цій же главі у параграфі 1 містяться норми, які регулюють правовідносини щодо договору позики. Відтак незважаючи на те, що предметом розгляду Верховного Суду були правовідносини, які виникли з  кредитних договорів, висновки щодо неможливості нарахування неустойки після закінчення строку договору застосовуються і до договорів позики.
Відповідно до підпунктів 10.1, 10.4 пункту п. 10 додаткового договору від 17.10.2016 договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (відповідно до ст. 631 ЦК України).
Доводи апеляційної скарги про те, що сторони визначили строк дії договору  до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором суперечать положенням чинного законодавства та умовам договору. 
Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Відповідно до ст. 252 цього Кодексу строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Сторони чітко визначили термін закінчення договору позики, а саме 17.03.2017, відтак після цієї дати позивач вправі вимагати від боржника сплати неповернутої  частини позики, процентів, неустойки, тощо, які нараховані до закінчення строку договору, проте після закінчення строку договору нарахування неустойки є неправомірним.
Відповідно до п. 10 договору позики термін дії договору може бути продовжений за взаємною згодою сторін на термін не більше 3 років. Додатковою угодою сторони  продовжили термін дії договору до 17.03.2017 і будь - яких інших домовленостей не мали.
Договір позики чи додаткові договори до нього також не містять умов про те, що сторони погодили нарахування штрафних санкцій і після закінчення строку договору у разі, якщо позика не буде повернута у строки, визначені договором.
Відповідно до п. 7.4 додаткового договору до договору позики від 17.10.2016 у разі прийняття позикодавцем рішення про стягнення процентів за користування позикою та суми позики в примусовому порядку, внаслідок невиконання позичальником зобов`язань, встановлених п. 2.3 та п. 5.1, до позичальника застосовується штраф у розмірі 50 % від суми фактичного залишку позики на дату прийняття позикодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в примусовому порядку.
Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те ж саме правопорушення.
Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення штрафу суд першої інстанції правильно виходив з того, що неустойка та штраф нараховані за одне і те ж саме порушення зобов`язань, а саме за несвоєчасне погашення позики та сплату  відсотків за користування позикою.
Доводи апеляційної скарги про те, що ці види відповідальності встановлені за різні порушення зобов`язання і не є подвійним притягненням до відповідальності суперечать змісту договору позики з урахуванням додаткових угод до нього.
Пунктом 7.4 додаткового договору до договору позики передбачено право на нарахування штрафу у разі невиконання позичальником зобов`язань щодо своєчасного погашення позики та сплати відсотків відповідно до графіку розрахунків.
Пунктом 4 договору позики передбачено право на нарахуванян неустойки у разі несвоєчасного виконання тих же самих зобов`язань. 
Відтак і неустойка і штраф встановлені за одне і те ж саме порушення зобов`язань щодо своєчасного повернення позики та сплати процентів.
Та обставина, що у п. 7.4 додаткового договору до договору позики вказано про нарахування штрафу у разі прийняття позикодавцем рішення про стягнення процентів за користування позикою та суми позики в примусовому порядку не змінює суті порушення одного і того ж зобов`язання.
Право на захист цивільного права у разі його порушення, у тому числі і шляхом звернення до суду передбачено ст. 15, 16 ЦК України. Статтею 19 цього Кодексу передбачено право особи на самозахист.
Відповідно до ч. 2 ст. 20 ЦК України нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.
Відтак позивач у разі порушення відповідачами зобов`язань щодо своєчасного повернення позики та сплати процентів має право вимагати виконання цих зобов`язань у примусовому порядку, у тому числі і шляхом звернення до суду з відповідним позовом, незалежно від того, передбачено це умовами договору чи ні. Нарахування будь - яких штрафних санкцій за можливість звернення до суду з позовом чи до виконавчої служби з питанням примусового виконання рішення суду законом не передбачено.
ОСОБА_1 скористався правом на судовий захист, отримав рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики та пред`явив його до виконання. А тому подальше нарахування штрафу у розмірі 50 % від суми, яка визначена судом до стягнення суперечить вимогам чинного законодавства.
За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Рішення суду в частині задоволення позову та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржується, а відтак в апеляційному порядку не перевіряється.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки (пені) та штрафу залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови виготовлений 22.12.2020.

Головуючий                                                                         Л. Д. Махлай

 
Судді                                                                                     В. А. Кравець

 
                                                                                              О. Ф. Мазурик