ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7437/20 Справа № 216/752/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сидорак В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,
сторони справи:
позивач- Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»
відповідач-  ОСОБА_1 , 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року, ухваленого суддею Сидораком В.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2020 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат.
В обґрунтування позову зазначив, що 30.09.2013 року між ПАТ КБ «ПРИВТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено договір про отримання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви б/н від 30.09.2013 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 9000,00 грн., у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві.
Відповідач ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді, а також наказом банка про їх затвердження (витяг із Умов та правил надання банківських послуг, з якими ознайомлено відповідача, копія наказу банку щодо затвердження редакції Умов та правил надання банківських послуг на момент підписання заяви додається до позовної заяви).
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.2.1.1.2.5, п.2.1.1.2.6 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
При укладенні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, фактично уклали договір приєднання.
Заява відповідача підтверджує факт повного інформування про умови кредитування в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 08.12.2019 року утворилася заборгованість у розмірі 76 747,02 грн., з яких: 55894,31 грн. - заборгованість за тілом кредита; в т.ч.: 0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредита; 55894,31 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредита;0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 3987,53 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 12734,37 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 0,00 грн. – нарахована пеня; 0,00 грн. – нараховано комісії; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. – штраф (фіксована частина);3630,81 грн. – штраф (процентна складова).
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 76747,02 грн. за кредитним договором б/н від 30.09.2013 року, та судові витрати у розмірі 2102,00 грн.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року відмовлено в задоволені позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 76 747 грн. 02 коп. (сімдесят шість тисяч сімсот сорок сім гривень дві копійки) за кредитним договором б/н від 30.09.2013 року. 
Судовий збір в сумі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок залишено за Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк».
Позивач, АТ КБ «Приватбанк», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм процесуального і матеріального права, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення про повне задоволення позовних вимог Банку.
При цьому, скаржник зазначає, що відповідач, підписавши анкету заяву уклала з Банком договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України, тобто приєдналась до запропонованого Банком договору. Згідно тарифу обслуговування кредитних карт «Універсальна» на момент оформлення кредиту Банком встановлено поточну процентну ставку, вказано розмірі комісій та штрафів, розмір щомісячного платежу тощо, тобто сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Відповідач, отримавши кредитну картку активувала її та користувалася кредитними коштами, купувала продукти харчування, ліки, сплачувала комунальні послуги, здійснювала перерахування коштів на інші рахунки, поповнювала рахунок в терміналі самообслуговування, що підтверджує укладення між сторонами Кредитного договору на визначених Банком Умовах про надання та обслуговування платіжних карток. Позивач вказує на те, що суд першої інстанції не перевірив набаний Банком розрахунок заборгованості та доводи позивача про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору протягом декількох років, частково, сплачуючи заборгованість за договором, у тому числі відсотки, пеню та комісії, що відображено у розрахунку заборгованості, а отже відповідач визнала свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів. Скаржинк вважає, що суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які виплавають з кредитного договору, що є порушенням норм матеріального і процесуального права і є підставою для скасування судового рішення.
Відзив на апеляційну скаргу позивача не надходив. 
У додаткових поясненнях представника позивача ОСОБА_2 , які надійшли на адресу суду апеляційної інстанції 19.08.2020 року зазначено, що сторони по справі письмово не узгодили ставку. Договірна ставка – облікова ставка НБУ в розрахунку банку не застосована. Клієнт повинен повернути Банку отримані кошти. Вказує, що відповідач взяла у Банка грошові кошти на суму 22 650,89 грн., частково повернула кошти в сумі 7046,16 грн., однак кошти в сумі 15 604,73 грн. так і не повернуті позичальником Банку.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст.367ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги позивача, пояснень представника позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачу у задоволенні пред`явлених до відповідача  ОСОБА_1  позовних вимог в повному обсязі, на підставі досліджених доказів виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме  ОСОБА_1  підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов зрозуміла ОСОБА_1  та ознайомилася і погодилася з ними, а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема й щодо розміру кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначених в цих документах, що відсутні належні, допустимі і достовірні докази отримання ОСОБА_1  кредиту у розмірі 9000 грн, тобто, надані позивачем докази не можна розцінювати як частину кредитного договору № б/н від 30.09.2013 року. 
Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та частково погоджується із доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях представника позивача ОСОБА_2 , з огляду на таке.
За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.
У спорі, пов`язаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.
Матеріалами справи встановлено, що 30.09.2013 року відповідач ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, тобто між сторонами було укладено договір про отримання банківських послуг (а.с.12).
З Анкети-заяви вбачається, що Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві.
Відповідач ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді, а також наказом банка про їх затвердження (витяг із Умов та правил надання банківських послуг, з якими ознайомлено відповідача, копія наказу банку щодо затвердження редакції Умов та правил надання банківських послуг на момент підписання заяви додається до позовної заяви).
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.2.1.1.2.5, п.2.1.1.2.6 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 08.12.2019 року за розрахунком позивача у останньої утворилася заборгованість у розмірі 76 747,02 грн., з яких: 55894,31 грн. - заборгованість за тілом кредита; в т.ч.: 0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредита; 55894,31 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредита;0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 3987,53 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 12734,37 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 0,00 грн. – нарахована пеня; 0,00 грн. – нараховано комісії; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. – штраф (фіксована частина);3630,81 грн. – штраф (процентна складова), яку Банк просив стягнути з позичальника.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, в частині, що стосуються питання форми правочину, істотних умов договору та виконання зобов`язань за кредитним договором, а також Законом України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У Анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 30.09.2013 відсутні умови договору щодо права на одержання від позичальника відсотків за користування кредитом та встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Разом з цим, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками та штрафи.
Суд встановив, що у самій Анкеті-заяві від 10.03.2011 року про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, підписаній відповідачем, домовленості сторін щодо процентів і штрафних санкцій не зазначено, а надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг, якими передбачені проценти за користування кредитом і встановлена відповідальність Позичальника у разі невиконання/неналежного виконання своїх зобов`язань, не містять підпису відповідача, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи Договір, а також те, що Умови містили такі положення щодо відсотків і штрафних санкцій в момент підписання Договору Позичальником, або в подальшому такі Умови не змінювались.
У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, з яким частково погоджується і суд апеляційної інстанції про те, що Умови і правила надання банківських послуг надані позивачем на підтвердження позовних вимог щодо нарахованих процентів за користування кредитом та штрафів, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору від 30.09.2013 року, а отже висновок суду першої інстанції про відсутність підстав у задоволенні позову в цій частині є правильним, у зв`язку із чим, доводи скаржника про наявність підстав для стягнення процентів за користування кредитними коштами та неустойки, колегія суддів відхиляє. У цій частині висновок суду першої інстанції повністю узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах Верховного суду від 11 березня 2015 року у цивільній справі № 6-16цс15 та від 03 липня 2019 року у цивільній справі №342/180/17.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин колегія суду враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-ХІІ).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. 
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Крім того, суд враховує те, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 30.09.2013 у вигляді Анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, та наявність права на їх захист через суд – шляхом зобов`язання виконати божником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
Відповідно заявлених позовних вимог та наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість за тілом кредита становить 55 894,31 грн. (а.с.10).
Однак, колегія суддів перевіривши наданий позивачем розрахунок боргу відповідача та перевіривши розрахунок приведений представником позивача ОСОБА_2 у додаткових пояснення, (підрахувавши кошти отриманні відповідачем, які зазначені у третьому стовпчику розрахунку та підрахувавши кошти, повернуті відповідачем Банку, вказані у передостанньому стовпчику розрахунку) згідно, якому сума отриманих відповідачем коштів становить 22 650,89 грн., сума повернутих позивачем коштів становить 7 046,16 грн., а різниця між отриманими та повернутими коштами становить 15 604,73 грн., повністю погоджується з останнім розрахунком боргу по тілу кредиту, та вважає, що стягненню в примусовому порядку з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 15 604,73 грн.
Таким чином, з наведених вище підстав, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача тіла кредиту в розмірі 15 604,73 грн., та погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог Банку щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами та неустойки (штрафів), у зв`язку з чим рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволенні цих позовних вимог. 
Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом АТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір у сумі 2102 грн., за подання апеляційної скарги 3153 грн., а всього позивачем за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанції сплачено 5255 грн. (а.с.1,72).
У зв`язку із тим, що судом апеляційної інстанції позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, в загальному розмірі 15 604,73 грн., тому з  ОСОБА_1  на користь позивача за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанції підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1068,48 грн., відповідно розрахунку (15604,73 грн.х 5255 грн./76747,02 грн. =1068,48 грн.).
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року в частині відмови Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ., на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, адреса для листування: м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.50, код ЄДРПОУ 14360570, р/р № НОМЕР_2 ) заборгованість за кредитним договором №б/н від 30.09.2013 року станом на 08.12.2019 року по тілу кредиту в сумі 15 604,73 грн. (п`ятнадцять тисяч шістсот чотири гривні сімдесят три копійки).
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ., на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, адреса для листування: м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.50, код ЄДРПОУ 14360570, р/р № НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору за розгяд справи в судах першої і апеляційної інстанцій в сумі 1068,48 грн. (одна тисяча шістдесят вісім гривень сорок вісім копійок).
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 08 жовтня 2020 року.

Головуючий:
Судді: