ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1301/20 Справа № 205/6009/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради про визнання права спільної часткової власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом,–
ВСТАНОВИЛА:

       У серпні 2018 року позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що  ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із померлим з 19.11.1958 року. В період шлюбу подружжя за спільні кошти на виділеній земельній ділянці збудували житловий будинок з будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані споруди збудовані подружжям до 05.08.1992 року та не є самочинними. Також, ОСОБА_1 зазначає, що за час шлюбу вони із чоловіком не оформили право власності на вищевказаний житловий будинок та споруди, але вважає їх спільною сумісною власністю із чоловіком. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , спадкоємцями після його смерті є – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Заповіту померлий за життя не склав. У визначені законодавством строком позивачі звернулись до Другої Дніпровської ДНК із заявами про прийняття спадщини та видачі свідоцтв про право на спадщину, але їм було відмовлено, у зв`язку із тим, що за життя померлий не оформив права власності на спадкове майно.
       Враховуючи вищевикладене та уточнивши свої вимоги, позивачі просили суд визнати за ОСОБА_1 та померлим чоловіком ОСОБА_5 право спільної часткової власності на житловий будинок, будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються з: А-1 - житловий будинок, житловою площею 27,1кв.м., загальною площею 47,0 кв.м., а-1 - прибудова; а 1 -1 - прибудова; В-1-житловий будинок; житловою площею 44,1 кв.м., загальною площею 67,0 кв.м., під В-1 — погріб; в-1 — прибудова; В1-1 — прибудова; ві вхід у погріб; Б,Е-літня кухня, б — ґанок; Г- сарай, Д,3. -вбиральні, Ж, И-душ. №1- №15-огорожі, ІДІ-замощення по 1/2 частці за кожним.
       Зареєструвати на праві спільної часткової власності за померлим ОСОБА_5 та за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 . будівлі та споруди, розташовані за адресою АДРЕСА_1 . що складаються з:А-1 - житловий будинок, житловою площею 27,1кв.м., загальною площею 47.0 кв.м., а-1 - прибудова; а 1 - 1 - прибудова; В-1-житловий будинок; житловою площею 44.1 кв.м., загальною площею 67,0 кв.м.. під В-1 — погріб; в-1 — прибудова; В1-1 — прибудова; ві — вхід у погріб; Б,Е-літня кухня, б — ґанок: Г-сарай. Д, 3-вбиральні, Ж, И-душ, №1-№15-огорожі, І,ІІ-замощення по 1/2 частці за кожним.
        Визнати право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , житлового будинку, будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються з: А-1 - житловий будинок, житловою площею 27,1кв.м., загальною площею 47.0 кв.м., а-1 - прибудова: аі-1 - прибудова; В- І-житловий будинок; житловою площею 44,1 кв.м., загальною площею 67,0 кв.м., під В-1 — погріб; в-1 — прибудова; В1-1 — прибудова; в1 — вхід у погріб; Б,Е-літня кухня, б — ґанок; Г-сарай, Д 3-вбиральні, Ж, И- душ, №1- №15-огорожі, І,ІІ-замощення, по 1/8 частці за кожним. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2019року в задоволенні позову відмовлено. 
В своїй апеляційній скарзі  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  посилаються на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
ОСОБА_4  відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в частині відмови позову про визнання права спільної власності на житловий будинок та будівлі, споруди, — без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги в цій частині.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 починаючи із 19 листопада 1958 року. Від шлюбу у подружжя народились діти – ОСОБА_6 , яка змінила прізвище на « ОСОБА_7 », ОСОБА_4 , яка змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».
Встановлено, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5 
Подружжям ОСОБА_9 на території земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , впродовж з 1967 року по 1969 року самочинно збудовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку та допоміжних споруд та будівель.
У 1985 році на території земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 збудовано житловий будинок , який за технічними документами позначений як літ. В-1 та інші споруди, які також визнані самочинними.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями після його смерті є дружина ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_3 та син – ОСОБА_4 , які прийняли спадщину.
З матеріалів спадкової справи № 939/2013, заведеної після смерті ОСОБА_5 , встановлено, що державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на домоволодіння АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим, що за життя померлий не зареєстрував своє домоволодіння.
У 2010 році ОСОБА_4 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 звертались до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в порядку спадкування за законом, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2010 року задоволено, 20.06.2011 року ухвалено додаткове рішення по вказаній справі, але рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.07.2014 року скасовані, у задоволенні позову відмовлено.
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Вищевказаним рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що особи, які здійснювали самочинне будівництво на земельній ділянці розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , вчиняли дії щодо відведення земельної ділянки, отримували дозволи та проекти на будівництво, у зв`язку із чим, підстави для визнання права власності відсутні.
Із відомостей КП «ДМБТІ» ДОР від 12.12.2002 року вбачається, що право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 не оформлювалось, реєстрація його не проводилась. Згідно матеріалів архівної справи, інвентаризація домоволодіння проводилась 01.12.1971 року. На земельній ділянці площею 794 кв.м. знаходився житловий будинок та сарай, самовільно збудовані у 1969 році громадянином ОСОБА_5 та громадянкою ОСОБА_1 . При обстеженні домоволодіння у 1987 році, з метою переоцінки будівель та споруд для держстраху, користувачами залишились вказані особи.
Встановлено, що на теперішній час право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 не зареєстровано за жодною із сторін. Окрім того, встановлено, що житлові будинки та споруди збудовані на земельній ділянці розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , є самочинно збудованими.
Рішенням Дніпровської міської ради №336/46 від 19.06.2019 року ОСОБА_1 передано в оренду строком на два роки земельну ділянку площею 0,0866 га, кадастровий номер 1210100000:08:527:0015, по фактичному розміщенню самочинно збудованих житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , за рахунок земель, не переданих у власність або користування, код виду цільового призначення земель (КВЦПЗ) 02.01. 
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання права спільної власності на житловий будинок та будівлі, споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , померлим 09.05.1998 року, суд першої інстанції посилався на те, що позивачами не надано як відомостей про звернення до відповідних органів з приводу отримання дозволу на проведення будівельних робіт, так і затвердження проектної документації на спірний об`єкт та відомості про прийняття його до експлуатації, а також виділення земельної ділянки для будівництва об`єктів нерухомого майна. 
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання права власності в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , суд виходив з того, що до складу спадкової маси не входить вказаний будинок, споруди та будівлі, у зв`язку із тим, що на момент відкриття спадщини у спадкодавця відсутні права на вказане нерухоме майно. 
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги: спірні житловий будинок та споруди є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_5 ; залучений позивачами до справи технічний паспорт на домоволодіння по АДРЕСА_1 , згідно якого було присвоєно адресу: АДРЕСА_1 ; спірний житловий будинок збудований ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до 05 серпня 1992 року; в технічному паспорті зазначена дата будівництва відповідної будівлі та споруди, що згідно до “Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна” від 24.05.2001 р. № 127 зі змінами та доповненнями на момент проведення інвентаризації, не є самочинним; не прийнято до уваги Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1205722992018 від 22.01.2018 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 .
Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.
Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.
Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).
Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо:1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27,29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону).
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.
Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 листопада 2019 року у справі № 166/942/18.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання права спільної власності на житловий будинок та будівлі, споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , померлим 09.05.1998 року, оскільки позивачами не було надано належних та допустимих доказів отримання довільних документів на самочинне будівництво та введення об`єктів спірного нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.
У справі, яка переглядається, відсутні дані щодо дотримання позивачами визначеної чинним законодавством процедури прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна та порядку проведення державної реєстрації і оформлення права власності на нього, а також виділення земельної ділянки для будівництва об`єктів нерухомого майна, а суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію.
Також, обгрунтованим є оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позову в частині визнання права власності в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки, як вірно вказав суд першої інстанції, на момент відкриття спадщини у спадкодавця були відсутні права на спірний будинок, споруди та будівлі. 
А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2019року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова