23.12.20
22-ц/812/883/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 467/322/19
Номер провадження: 22-ц/812/883/20 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 грудня 2020 року м. Миколаїв 
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І., 
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,
за участю: представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом 
Рибаковою Людмилою Анатоліївною
на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді - Явіци І.В. в приміщенні того ж суду о 10 годині 00 хвилин по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , який є правонаступником ОСОБА_5 за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватного нотаріуса Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Людмила Михайлівна про встановлення факту прийняття спадщини та виключення із спадкової маси об`єкта нерухомого майна
в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини та виключення із спадкової маси об`єкта нерухомого майна.
Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на день смерті була зареєстрована і фактично проживала в будинку АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Бойченком В.А. 11 квітня 2013 року, яким заповіла йому усе майно, яке належало їй на момент смерті, зокрема, житловий будинок АДРЕСА_1 . Після подання заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Грицаєнко Л.М. стало відомо, що із заявою про прийняття спадщини після смерті матері також звернувся і його батько - ОСОБА_5 , який просив видати йому свідоцтво на право власності на частку у спільному майні подружжя, зокрема, на житловий будинок АДРЕСА_1 . Між тим, його мати успадкувала вказаний будинок на підставі заповіту після смерті своєї свекрухи – ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому він є майном, що набуте матір`ю у спадщину. Крім того, ОСОБА_6 була зареєстрована і постійно проживала у цьому будинку, а тому в силу ч.1 ст. 549 ЦК УРСР прийняла спадщину після смерті свекрухи ОСОБА_7 . 
Посилаючись на вказані обставини та незважаючи на те, що право власності на спірний будинок було зареєстроване його матір`ю лише у 2017 році, він не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто його матері і батька, оскільки набутий його матір`ю в порядку спадкування за заповітом, позивач просив суд встановити факт прийняття спадщини його матір`ю ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті свекрухи ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , а також виключити зі спадкової маси нерухоме майно, на яке може бути видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя – житловий будинок АДРЕСА_1 .
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено порушення свого права, а тому воно не підлягає захисту у спосіб, що ним запропонований, крім того, суд виходив з відсутності доказів про вступ ОСОБА_6 у фактичне володіння майном після смерті свекрухи, а відтак недоведеності факту прийняття спадщини.
В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_4 – ОСОБА_1 , посилаючись на те, що судом не в повному обсязі з`ясовано обставин справи, рішення суду винесено з порушенням як матеріального та і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності на цей будинок набуте ОСОБА_6 в порядку спадкування. Крім того, будь-яких інших правовстановлюючих документів по вказаному будинку крім запису у погосподарській книзі не має, що свідчить про те, що він не був придбаний подружжям чи побудований ними за час спільного проживання. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року до участі у справі залучено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в якості правонаступника відповідача ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 у статусі відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає. 
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_6 ( т. 1 а.с. 7).
За життя ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений 11 квітня 2013 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області Бойченком В.А., відповідно до якого заповіла позивачу, серед іншого, й житловий будинок АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.8). 
Приватним нотаріусом Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л.М. після смерті ОСОБА_6 , на підстави заяви позивача про прийняття спадщини за заповітом 31 серпня 2018 року була заведена спадкова справа № 50/2018 (т. 1 а.с.58-92).
Як вбачається зі спадкової справи, 21 лютого 2020 року до нотаріуса звернувся чоловік померлої - ОСОБА_5 , із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право власності, зокрема, на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , як пережившому подружжю.
21 лютого 2019 року позивачу нотаріусом було повідомлено про заяву спадкоємця першої черги - чоловіка померлої ОСОБА_5 та надано роз`яснення про право на звернення до суду у випадку оспорювання майнових вимог ОСОБА_5 (т. 1 а.с.76). 
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 2 а.с.9). 
Як на підставу задоволення своїх позовних вимог позивач посилається на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 не належить до спільної сумісної власності, оскільки набутий його матір`ю в порядку спадкування за заповітом.
Згідно із даними погосподарської книги № 6 за 1986-1990 роки вказаним будинком володіла (була головою домогосподарства) ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 і доводиться свекрухою ОСОБА_6 ( т. 1 а.с. 135-137).
За життя ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений 28 червня 1985 року секретарем Благодатненської ради Арбузинського району Миколаївської області Кочурою Л.А. і зареєстрований за № 55, за яким належний їй житловий будинок, що знаходиться в с. Благодатне, заповіла своїй невістці - ОСОБА_6 ( т. 1 а.с. 9).
Померла мати позивача - ОСОБА_6 оформила своє право власності на спірний будинок 27 грудня 2017 року, про що у матеріалах справи є рішення державного реєстратора Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області про державну реєстрацію прав та обтяжень ( т. 1 а.с. 124).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 грудня 2017 року, підставою виникнення права власності у ОСОБА_6 на будинок АДРЕСА_1 , є виписка із погосподарської книги. 
Так, згідно із витягу з по господарської книги № 4 за 2001 – 2015 роки та № 2 за 2016 – 2020 року Благодатненської сільської ради Арбузинсього району Миколаївської області спірний будинок належав ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 118).
14 квітня 2020 року приватним нотаріусом Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л.М. позивача було повідомлено про те, що 10 квітня 2020 року було видане свідоцтво про право власності за законом після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_5 , як пережившему подружжю на Ѕ частку, зокрема житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 . 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 с. 13 ЦПК України).
Згідно роз`яснень, викладених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Аналіз наведених положень дозволяє зробити висновок про те, що встановлення певних фактів має своєю метою підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок Великої Палати Верховного Суду справа №487/10128/14-ц від 12 червня 2019 року).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.
Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції України і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
З урахуванням встановлених обставин даної справи та положень вказаних вище норм, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту своїх прав, оскільки встановлення лише факту прийняття спадщини його матір`ю  ОСОБА_6 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті свекрухи ОСОБА_7 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_3 , що складається з житлового будинку АДРЕСА_1  не тягне за собою виникнення, зміну або припинення особистих чи немайнових прав, а відтак у задоволені позову слід відмовити саме з цих підстав.
Встановлення такого факту є можливим та доцільним лише у випадку вирішення спору з приводу визнання свідоцтва про право власності за законом після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_5 , як пережившему подружжю на Ѕ частку, зокрема житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 .
За вказаних вище обставин і не можуть бути задоволені вимоги позивача про виключення зі спадкової маси нерухомого майна, на яке може бути видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя - житловий будинок АДРЕСА_1 .
За таких обставин, рішення суду на підставі п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування щодо підстав відмови у задоволені позову. 
Доводи в апеляційній скарзі не можуть бути підставою для скасування рішення з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову.
Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Рибаковою Людмилою Анатоліївною задовольнити частково.
Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2020 року змінити в частині правового обґрунтування щодо підстав відмови у задоволенні позову.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.