ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 р.	Справа № 520/5578/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Губарєвої В.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, по справі № 520/5578/2020
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Військової частини НОМЕР_1               
          про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 (далі по тексту – ОСОБА_2 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд: 
-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік під час звільнення з військової служби; 
-стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнення по час фактичної виплати заборгованості, що складає 237020,84 грн; 
- відшкодувати ОСОБА_1 витрати на надання професійної правничої допомоги за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 7200,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після звільнення зі служби, ВЧ НОМЕР_1 не провела кінцевий розрахунок із позивачем, а саме, не виплатила грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік. У зв`язку з чим, позивач звернувся з відповідним позовом до Харківського окружного адміністративного суду, який рішенням від 21.01.2020 визнав протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язав нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вказану компенсацію. Вказує, що дане рішення суду набуло законної сили 21.02.2020, однак остаточний розрахунок з позивачем відповідач здійснив 16.04.2020, у зв`язку з чим, позивач також просить стягнути з ВЧ НОМЕР_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 17.05.2019 (день виключення зі списків військової частини) по 16.04.2020 (день остаточного розрахунку).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 по справі № 520/5578/2020 провадження в адміністративній справі за вимогою про визнання протиправною бездіяльності з приводу ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 р. по 2019 р. під час звільнення з військової служби – закрито.
Позов - задоволено частково.
Вирішено вийти за межі позову.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження - АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код - НОМЕР_2 ) з приводу ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у період 18.05.2019р. - 16.04.2020р.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (місцезнаходження - АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код - НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місцезнаходження – АДРЕСА_3 ; дата народження – ІНФОРМАЦІЯ_1 ; р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_4 ) 17.395 (сімнадцять тисяч триста дев`яносто п`ять)грн. 41 коп. середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у період 18.05.2019р.-16.04.2020р., здійснивши платіж однією сумою з утриманням належних податків і зборів.
Позов у решті вимог - залишено без задоволення.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 (місцезнаходження – АДРЕСА_3 ; дата народження – ІНФОРМАЦІЯ_1 ; р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань на утримання Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження - АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код - НОМЕР_3 ) 1.000 (одна тисяча) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. 
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права та неврахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду по даній категорії справ, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 по справі № 520/5578/2020 скасувати, прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості у розмірі 208679, 86 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції, зменшуючи позивачу розмір середньомісячного грошового забезпечення до 17395,41 грн, перебрав на себе дискреційні повноваження Кабінету Міністрів України та безпідставно визначив у меншому розмірі ніж належить розмір грошового забезпечення позивача, як військовослужбовця, знехтувавши при цьому прикладами розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, наведеними в постановах Великої Палати Верховного Суду у справах №№ 821/1083/17, 810/451/17 та висновками Верховного Суду у справах №821/569/17, №825/598/17, №808/858/16, №120/4372/18-а, а також приписами п.п. 2,8 постанови КМ України № 100. Крім того, як вказує апелянт, суд першої інстанції, зменшуючи позивачу розмір середньомісячного грошового забезпечення порушив приписи ч.3 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», відповідно до яких забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. З урахуванням викладеного, посилаючись на недотримання судом першої інстанції принципів Кодексу адміністративного судочинства України при обранні способу захисту порушеного права позивача, який не гарантує дотримання і захист прав, свобод та інтересів працівника від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, просить суд апеляційної інстанції прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості, що складає 208679, 86 грн.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 по справі № 520/5578/2020 скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що на виконання вимог рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.01.2020 по справі №520/12413/19, Військовою частиною НОМЕР_1 16.04.2020 було виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 в сумі 17395,41 грн. Вказує, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме грошової компенсації за невикористану відпустку як учасника бойових дій є безпідставними, оскільки така компенсація, в силу приписів ч.ч. 1,2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, а тому на неї не розповсюджуються вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн, Військова частина НОМЕР_1 вказує, що рішення суду в цій частині є безпідставним, оскільки, позивач, як особа, яка має статус учасника бойових дій, в силу положень п.9 ч.1 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» має право на безоплатну вторинну правову допомогу, однак, ОСОБА_1 такою можливістю не скористався, а звернувся за наданням послуг до адвоката.  З огляду на викладене, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції з цих підстав.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на наведену норму, беручи до уваги, що сторони належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справ, колегія суддів вважає за можливе розглянути адміністративну справу без участі сторін.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційних скарг рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 2016 по 17.05.2019 проходив публічну військову службу у лавах Національної гвардії України за контрактом у штаті Військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини від 17.05.2019 № 96 позивач був звільнений з військової служби на підставі п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я) та виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення (а.с. 45).
Не отримавши при звільненні грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки з 2017 року по 2019 рік, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з відповідним позовом, за результатами розгляду якого, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.01.2020 по справі №520/12413/19 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому вказану компенсацію, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Дане судове рішення набрало законної сили 21.02.2020.
На виконання вказаного рішення суду, Військовою частиною НОМЕР_1 , 16.04.2020 було виплачено позивачу грошову компенсацію відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки в сумі 17 395,41 грн, що підтверджується копією виписки з рахунку позивача (а.с. 57).
Посилаючись на несвоєчасність здійснення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні (17.05.2019 позивача звільнено з військової служби, а 16.04.2020 здійснено виплату всіх належних позивачу при звільненні сум), ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, в якому просив стягнути з ВЧ НОМЕР_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості, що складає 237020,84 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача з приводу ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у період з 18.05.2016 по 16.04.2020, суд першої інстанції, виходив з того, що у спірних правовідносинах має місце подія несвоєчасного розрахунку при звільненні, оскільки публічна військова служба заявника була припинена 17.05.2019, а грошова компенсація за невикористану відпустку була виплачена відповідачем – 16.04.2020. При цьому, суд першої інстанції, розрахувавши суму компенсації середнього заробітку за час затримки при звільненні у розмірі 208679,86 грн, врахувавши реальну суму боргу – 17395,41 грн, керуючись засадами розумності, справедливості та пропорційності, дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в межах суми боргу – 17395,41 грн.
Задовольняючи вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн, суд першої інстанції, посилаючись на приписи ст.ст. 134, 139 КАС України, виходив з того, що позов задоволено частково, а спір за правовою суттю має нескладний характер, обсяг використаних доказів та проведених розрахунків є незначним.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Стаття 117 Кодексу законів про працю України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, у день звільнення позивача зі служби 17.05.2020, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме грошову компенсацію за невикористані дні відпустки учасника бойових дій у період з 2017 по 2019 роки.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Доводи відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин ст.ст.116, 117 КЗпП України, з огляду на  спеціальні нормативно-правові акти (Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), якими не передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є хибними з наступних підстав.
Згідно з ч.2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. А відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Разом з тим, ані Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", ані Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01.03.2018 по справі № 806/1899/17.
Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Ці норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства усіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку суд першої інстанції вірно врахував розмір середнього заробітку позивача, факт наявності спору між позивачем та відповідачем щодо права отримання коштів при звільненні, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, ступінь вини відповідача та інших обставин справи.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету  Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам (затверджена наказом МВС України від 15.03.2018р. № 200; далі за текстом - Інструкція №200) грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з п.4 Інструкції №200 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, як вірно зазначив суд першої інстанції, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
У відповідності до довідки про грошове забезпечення від 10.06.2019 № 213, видану ОСОБА_1 , який проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 розмір грошового забезпечення за березень 2019 року становить - 25 363,47 грн, за квітень 2019 року - 12 748,97 грн.
Посилання Військової частини НОМЕР_1 в апеляційній скарзі на довідки від 14.08.2020 № 332 та № 333, в яких зазначено інший розмір грошового забезпечення, який отримано позивачем за вказані періоди (березень 2019р. - 12748,97 грн, квітень 2019р. - 12748,97 грн та березень 2019р. - 5768 грн, квітень 2019р. - 5768 грн), з огляду на суперечність таких довідок за своїм змістом, є неприйнятними та не спростовують достовірність відомостей наявної в матеріалах довідки від 10.06.2019 № 213, яка містить підпис керівника, головного бухгалтера та печатку Військовї частини НОМЕР_1 , яка правомірно врахована судом.
Як зазначалось вище, днем звільнення позивача та виключення його зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 17.05.2019. Отже,  двома попередніми місяцями перед звільненням є квітень  2019 (30 календарних днів, розмір грошового забезпечення - 12748,97грн.) та березень 2019р. (31 календарний день, розмір грошового забезпечення - 25363,47грн.).
Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає - 624,79 грн. (38112,44 грн/61 календарний день).
Як вже було зазначено вище в день звільнення позивача зі служби 17.05.2019, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме грошову компенсацію відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки.
Виплата вказаної компенсації в сумі 17 395,41 грн позивачу була виплачена лише 16.04.2020, що підтверджується копією виписки з рахунку позивача (а.с. 57).
Відтак, відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки.
Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (17.05.2019) та дату проведення остаточного розрахунку (16.04.2020), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 334 дні.
Таким чином сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 17.05.2019 по 16.04.2020 становить 208679,86 грн (624,79 грн - середньоденний заробіток позивача * 334 дні).
При цьому, недоплачена сума грошової компенсації за вказаний період становить 17395,41 грн, а у процентному виразі по відношенні до загальної суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні (208679,86 грн) дорівнює 0,08%. 
Беручи до уваги суму несвоєчасно сплаченої позивачу грошової компенсації за вказаний період (17395,41 грн), відсоток цієї суми (0,08%) відносно розміру суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні (208679,86 грн.), колегія суддів погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку до 17395,41 грн. 
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів підтверджує висновок суду першої інстанції, який, вірно зазначив про необхідність керуватися принципом співмірності, вказавши, що в даному випадку належним способом захисту прав позивача є саме стягнення з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі, яка не перевищує суми, що була виплачена відповідачем на користь позивача із затримкою розрахунку. 
З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7200 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.7 ст.139 КАС України).
Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій  статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
Згідно з ч.6 ст.135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.135 КАС України).
З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України   вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
На підтвердження понесених витрат позивачем надано до матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги № б/н від 27.04.2020, ордер на надання правничої допомоги від 28.04.2020, копії реєстру дій та витрат на правовий захист гр-на ОСОБА_1 від 27.04.2020, акту виконаних робіт направленого на правовий захист гр-на ОСОБА_1 б/н від 28.04.2020, рахунку на оплату № 67 від 24.04.2020 на суму 7200 грн., квитанції про сплату № 47 від 27.04.2020, платіжного доручення №2563463SB від 27.04.2020 на суму 7200 грн. 
Згідно з п.2.1.3, п. 2.2.4, п.2.2.5.1 договору від 27.04.2020, виконавець зобов`язується надати замовнику консультації з трудового законодавства України та закону про відпустки, законодавства України у сфері порядку проходження громадянами України військової служби, соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сім`ї, законодавства України про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; зібрати докази по справі, направити адвокатські запити до військової частини НОМЕР_1 , скласти позовну заяву, підготовити справу до розгляду (долучити докази, отримані відповіді на адвокатські запити); якісно виконувати роботи та заходи з метою стягнення середнього заробітку за весь час затримки військовою частиною остаточного розрахунку щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.  
Згідно з п.4.1, п.4.3 договору від 27.04.2020 за виконання зобов`язань, передбачених даним Договором, замовник зобов`язується готівкою кошти в розмірі зазначеному у рахунку на оплату правової допомоги у зв`язку з порушенням трудового законодавства, соціального і правового захисту військовослужбовець та ветеранів війни, який виконавець надає замовнику внести на розрахунковий рахунок виконавцю; сума вказана в п. 4.1 даного Договору є гонораром виконавця за надання трудової допомоги у зв`язку з порушенням трудового законодавства, соціального правового захисту військовослужбовців та ветеранів війни та поверненню не підлягає.
Відповідно до акту виконаних робіт від 28.04.2020 та розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу, адвокатським об`єднанням «Адвокатська компанія «УЛЬЯНОВ БІЗНЕС ЛОЄРС» в особі адвоката Пушкарьова І.О. надано наступні юридичні послуги: надання усної консультації з вивчення документів, укладання договору про надання правової допомоги, підготовка аналітичної довідки щодо судової практики. Надання консультації. Складання Реєстру запланованих заходів та витрат на правовий захист позивача, складання акта виконаних робіт  - 1 година, вартість 500 грн. (з розрахунку ставки за годину – від 500 грн.), складання позовної заяви до суду – 5000 грн. (з розрахунку ставки за годину – від 1600 грн.), складання відповіді на відзив відповідача – 500 грн. 
У відповідності до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час, а частиною 5 статті 134 КАС України на суд покладено обов`язок надавати оцінку співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а також обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Колегія суддів зауважує, що фактично зміст послуг адвоката, наданих в рамках правничої допомоги під час розгляду справи № 520/5578/2020, зводиться до надання усної консультації та аналізу судової практики, складення позовної заяви та відповіді на відзив відповідача.
Беручи до уваги, що дана справа не є особливо складною, а обсяг доказів по даній справі  не є значним, у зв`язку з чим розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів вважає, що надання правничої допомоги по справі № 520/5578/2020 не потребувало тривалого часу та надмірних зусиль адвоката для складання позовної заяви та відповіді на відзив відповідача, доказів протилежного позивачем не надано.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що час, зазначений в акті наданих послуг як витрачений на надання усної консультації та аналізу судової практики, складення позовної заяви та відповіді на відзив відповідача (6 годин), та вартість цієї послуги (7200 грн.), не відповідають складності спору, змістовності позовної заяви та відповіді на відзив відповідача, який фактично повторює зміст позовної заяви.
З огляду на наведене, з урахуванням вартості 1 години роботи адвоката  за надання усної консультації з вивченням документів та аналітики судової практики (500,00 грн), зі складення позовної заяви (1600 грн), а також відповіді на відзив відповідача (500,00 грн.), враховуючи часткове задоволення позовних вимог, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення заяви позивача щодо розподілу судових витрат, понесених на правничу допомогу, та стягнення на користь позивача суми таких витрат в розмірі 1000 грн.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги ОСОБА_1   - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 року по справі № 520/5578/2020  в частині задоволених позовних вимог - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  25.11.2020 року