ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/4738/19                                        Головуючий суддя І інстанції Теслікова І. І.
Провадження № 22-ц/818/1535/20                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з договорів оренди

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Теслікової І.І., по цивільній справі за позовом Харківської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року до Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява Харківської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , в якій позивач просить суд стягнути безпідставно збережені кошти у сумі 487901,76 гривень.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідач є власником об`єкта нерухомого майна, нежитлової будівлі виробничого призначення літ. «П-1» загальною площею 47,4 кв.м. та літ. «Р-1» загальною площею 389,6 кв.м. по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 надав згоду ОСОБА_3 на отримання кадастрового номеру та оформлення договору оренди земельної ділянки під експлуатацію та обслуговування нежитлових будівель виробничого призначення літ. «П-1» та літ «Р-1». ОСОБА_3 звернулась до Харківської міської ради Харківської області із заявою від 23.03.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування вищевказаної нежитлових будівель. Харківською міською радою ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (цільове призначення – землі промисловості) по АДРЕСА_1 та обслуговування нежитлової будівлі виробничого призначення літ. «А-1», літ «П-1» та літ. «Р-1». Однак, проекти рішень Харківською міською радою щодо надання не готувалися. Крім того, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 167124930 від 20.05.2019 відомості про право власності/користування на спірну земельну ділянку не обліковуються. Вищевикладене свідчить про те, що станом на травень 2019 року вищевказаний проект землеустрою ОСОБА_1 не розроблено та не затверджено, а спірна земельна ділянка використовується без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав. Однак, відповідно до листа Головного Управління ДФС у Харківській області № 8848/9/20-40-13-01-08 від 20.03.2019 ОСОБА_1 не є суб`єктом плати у формі земельного податку або орендної плати за земельну ділянку по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 , не сплачуючи орендну плату за користування частиною земельної ділянки за відсутності укладеного договору, збільшено вартість власного майна, а Харківською міською радою (потерпілим) втрачено належне їй майно (кошти від орендної плати), тобто, має місце факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок Харківської міської ради Харківської області, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позову Харківської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі Харківської міської ради.
В апеляційній скарзі заступник прокурора Харківської області просить оскаржуване скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Судові витрати покласти на відповідачів.
В обґрунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано оцінку доводам прокурора про те, що Харківською міською радою у відповідності до покладених на неї обов`язків та в межах наданих законом повноважень вжито заходи самоврядного контролю та здійснено відповідний розрахунок безпідставно збережених коштів, а матеріали справи містять належні, достатні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.
Послався на те, що рішенням Харківської міської ради від 27.02.2008 ХНІ/08 затверджено Положення про порядок визначення розміру орендної плати, плати за суперфіцій, земельний сервітут при наданні земельних ділянок у платне користування в м. Харкові.
Зазначив, що рішенням Харківської міської ради від 03.07.2013 № 1209/13 затверджена технічна документація з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013, що, на думку прокурора, свідчить про те, що Харківською міською радою розроблена та затверджена технічна документація на всі землі м. Харкова в тому числі і на спірну земельну ділянку.
Вказав, що рішенням Харківської міської ради від 25.09.2013 №1269/13 затверджений Порядок впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013, та відповідно до цього рішення Комунальне підприємство «Міський інформаційний центр» є користувачем програмного комплексу «Нормативна грошова оцінка земель міста Харкова станом на 01.01.2013» за договором з Департаментом земельних відносин, надає доступ до зазначеного програмного комплексу управлінню Держземагентства у м. Харкові Харківської області для надання витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, Департаменту земельних відносин для перевірки даних, що містяться у витягах, та виконання інших функцій у межах повноважень та Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель (правонаступником якого є Департамент територіального контролю) для здійснення відповідних контрольних повноважень. З огляду на викладене, виконавчі органи Харківської міської ради мають право та можливості розраховувати нормативну грошову оцінку конкретної земельної ділянки.
Зауважив, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки можливо отримати тільки у разі наявності розробленої та затвердженої, відповідно до вимог чинного законодавства, технічної документації на конкретну земельну ділянку.
Вважає, що враховуючи те, що технічна документація на спірну земельну ділянку не затверджена, а між позивачем та відповідачем склались позадоговірні (кондикційні) правовідносини, розрахунки Харківської міської ради здійснені не з метою укладання з відповідачем цивільно-правових угод, а використовуються в якості цивільного елементу та як доказ обґрунтування суми позову, заявленої до стягнення, а тому наявність витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки не є обов`язковою.
Послався на те, що розмір земельної ділянки, яку використовує відповідач обґрунтовано актом обстеження земельної ділянки від 10.04.2019. До вказаного акту долучена план-схема обстеженої земельної ділянки. При цьому частина спірної земельна ділянка по АДРЕСА_1 використовується Відповідачем без документів, що посвідчують право власності (користування) земельною ділянкою. 
Зазначив, що суд безпідставно не було враховано правові висновки Верховного Суду у справах №№ 922/3412/17, 642/4792/17, 917/1739/17.
Адвокат Кот Т.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення – без змін.
Обґрунтовуючи відзив, зазначила, що у випадку, коли земельна ділянка не сформована, їй не присвоєно кадастровий номер, не визначено її межі, а отже, вона не є об`єктом цивільних прав і не могла бути передана в оренду, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з власників об`єктів нерухомого майна, розташованих на таких земельних ділянках, безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати.
Послалась на те, що не вважається належним доказом загальна технічна документація на всі землі міста, а також загальна оцінка 1 кв.м. землі у місті, які й покладені в основу позовних вимог у даній справі. Більше того, згідно практики Верховного Суду міська рада не уповноважена самостійно розраховувати коефіцієнти для визначення вартості 1 кв.м., і це може бути здійснено виключно на підставі витягу з нормативно-грошової оцінки, який у матеріалах даної справи відсутній.
Вважає за доцільне врахувати при розгляді цієї справи правові позиції, які були викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 639/5391/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, постанові Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі №922/536/18, постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 641/1159/18.
Просить суд також урахувати, що починаючи з січня 2017 року відповідачем вживаються заходи для отримання права використання земельної ділянки на умовах оренди. Про це зазначалося представником відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції, проте, не взято до уваги прокурором та позивачем. Так, 30.01.2017 відповідач ОСОБА_1 надав дозвіл громадянці ОСОБА_3 (яка є власником нерухомого майна, що знаходиться на цій же земельній ділянці) на отримання кадастрового номеру (тобто - виготовлення технічної документації) земельної ділянки та укладення договору оренди землі; в рамках підготовки до укладення договору оренди землі було отримано рішення Харківської міської ради про надання дозволу громадянці ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації щодо земельної ділянки; також затверджено графічні матеріали місця розташування земельної ділянки. Із вказаних документів вбачається, що відповідач намагався здійснити належне оформлення права користування землею, проте, через накладені самим позивачем арешти нерухомого майна на даний час ця процедура не завершена.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 
28 жовтня 2020 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Кот Т.В. про відкладення розгляду справи, яка обґрунтована наявними у державі карантинними заходами для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, що Харків віднесено до червоної зони карантину. Однак до заяви не додані документи на підтвердження того, що у неї є конкретні та істотні перешкоди з`явитися у судове засідання, пов`язані з карантином. У Харківському апеляційному суді забезпечено дотримання усіх необхідних санітарних заходів для запобігання поширення інфекційної хвороби, тому наведені у заяві доводи є безпідставними та у світлі основного завдання цивільного судочинства, передбаченого у ст. 2 ЦПК України, не є поважними причинами неявки. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про її розгляд, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її подальшому розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Підставою для скасування рішення суду відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Наведеним вимогам рішення суду не відповідає.
Судом першої інстанції безспірно встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухомого майна № 165955955 від 08.05.2019 нежитлові будівлі літ. «Р-1» загальною площею 389,6 кв.м та літ. «П-1» загальною площею 47,4 кв. м. по АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 2810 від 17.11.2016 та договору купівлі -продажу № 2814 від 17.11.2016.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач надав згоду ОСОБА_3 , на отримання кадастрового номеру та оформлення договору оренди земельної ділянки під експлуатацію та обслуговування нежитлових будівель виробничого призначення літ. «А-1», літ. «П-1» та літ. «Р-1». ОСОБА_3 , у відповідності до ст. 93, 122, 123, 124 Земельного кодексу та ч. 2 ст. 331, ст. 657 Цивільного кодексу України, з заявою на адресу Харківського міського голови, отриманою позивачем 23.03.2017, про надання згоди на розробку проекту відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «А-1», «П-1» та «Р-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Харківської міської ради від 20.09.2017 №739/17 Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розробку документації із землеустрою для експлуатації та обслуговування будівель і споруд, надано дозвіл ОСОБА_3 на земельну ділянку із земель комунальної власності площею, орієнтовно, 0.5380 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель : літ. «А-1» (виробнича будівля), літ. «П-1» (адміністративна будівля), літ «Р-1» (цех) по АДРЕСА_1 на розробку проекту землеустрою.
Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_1 з 01.07.2016 по 31.12.2016, 01.01.2017 по 31.12.2017, 01.01.2018 по 31.07.2018, 01.08.2018 по 30.06.2019 в порушення вимог ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України використовував земельну ділянку площею 2514, 22 кв. м. по АДРЕСА_1 без виникнення права власності на земельну ділянку, права постійного користування та права оренди земельної ділянки без державної реєстрації цих прав.
Відповідно до Акту обстеження земельної ділянки від 10.04.2019, земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0.5384 га огороджена, прохід/проїзд обмежений, здійснюється через ворота. Зазначена земельна ділянка використовується для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень.
Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 10.04.2019 здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено за адресою АДРЕСА_1 , площею 0.5384 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «А-1» (виробнича будівля), літ. «П-1» (адміністративна будівля), літ «Р-1» (цех), комерційного використання. Право власності на нежитлові будівлі літ. «П-1» та літ. «Р-1» зареєстровано за відповідачем.
За результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки, визначення її меж, площі та конфігурації.
Площа земельної ділянки відповідно до її меж складає 0,5384 га. Межі земельної ділянки визначені відповідно до зовнішніх меж огорожі, яка розташована по периметру вказаної земельної ділянки. Координати точок знімальної основи визначались супутниковим методом з прив`язкою до сертифікованої мережі в системі СК-63 ХАРКІВ (КНВА) із застосуванням RTK приймача GNSS S66OP №S6626C123188554.
Як вказує позивач, відповідач у період з 01.07.2016 по 31.12.2016, 01.01.2017 по 31.12.2017, 01.01.2018 по 31.07.2018, 01.08.2018 по 30.06.2019 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберігав у себе майно – грошові кошти.
Зазначені законодавчі приписи та встановлені міською радою фактичні обставини стали підставою для звернення до суду із цим позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності по АДРЕСА_1 , в якості правових підстав позивач посилається на ст. ст. 1212-1214 ЦК України.
Як встановлено судом, а також визнається самим позивачем, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 площею 0,5384 га в період, за який позивачем нараховується орендна плата, не була сформована як об`єкт права, оскільки така не мала ні визначених меж, ні кадастрового номера, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру.
Як вбачається з доводів позовної заяви, розрахунок розміру плати за використання земельної ділянки комунальної власності, було здійснено Департаментом територіального контролю Харківської міської ради, виходячи з площі земельної ділянки 2514,22 кв.м., з посиланням на Земельний кодекс України, Податковий кодекс України, Порядок впровадження нормативно грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013, затверджений рішенням Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269/13, Положення про порядок визначення розміру орендної плати, плати за суперфіцій, земельний сервітут при наданні земельних ділянок у платне користування в місті Харкові, затверджений рішенням Харківської міської ради від 27.02.2008 № 41/08, рішення Харківської міської ради від 03.07.2013 № 1209/13 «Про затвердження Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013», такий здійснений виходячи з базової вартості 1 кв. м. земель міста Харкова, з урахуванням зазначених коефіцієнтів (визначених рішенням Харківської міської ради від 03.07.2013 № 1209/13) та коефіцієнтів функціонального призначення, помножена на площу земельної ділянки визначеної згідно акту обстеження земельної ділянки від 10.04.2019.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що доводи позивача щодо визначення меж земельної ділянки на підставі акту обстеження від 10.04.2019, суд оцінив критично, оскільки відповідно до п. 2.1. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.06.2010 за № 391/17686, далі – Інструкція, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Водночас, ні вказаною інструкцією, а ні ЗК України, не передбачено визначення площі земельної ділянок згідно акту обстеження, які в якості доказів додані позивачем, у зв`язку з чим суд вважав, що акт обстеження від 10.04.2019 не є належними та допустимим доказом, який підтверджує розмір площі земельної ділянки, яку використовує відповідач, та її формування як об`єкт права і участь у цивільному обороті, що було б необхідним для укладення договору оренди, що ставить під обґрунтований сумнів розрахунок розміру орендної плати, що збережений за її використання.
Як вбачається із матеріалів справи, Витягу з нормативно-грошової оцінки позивачем в порушення ст. 81 ЦПК України не надано, оскільки з 01.08.2015 по 31.12.2017, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , площею 2514,22 кв. м. не була сформована як об`єкт права оренди, а тому приймаючи до уваги неможливість визначення площі земельної ділянки, з огляду відсутність доказів щодо нормативно грошової оцінки необхідної для визначення розміру заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність розрахунків позивача.
Суд зазначив, що посилання позивача на судову практику у аналогічній справі, зокрема на Постанову Верховного Суду у справі № 922/207/15 від 12.04.2017 та у справі № 922/51/15 від 04.11.2017, не беруться до уваги судом, оскільки, як вбачається з вказаних постанов земельні ділянки, орендну плату за користування якими просив стягнути позивач у даних справах, в період нарахування такої були сформовані в натурі, відомості про них були внесені до Державного земельного кадастру, а наведені розрахунки здійснювались виходячи з Витягу нормативно-грошової оцінки, у зв`язку з чим, суд вважав, що зазначена судова практика стосується інших правових відносин і не може застосовуватись до випадків де земельна ділянка не сформована, як об`єкт права.
Приймаючи до уваги, що земельна ділянка за безпідставне користування якої позивач просить стягнути з відповідача кошти у розмірі орендної плати за період з 01.07.2016 по 31.12.2016, 01.01.2017 по 31.12.2017, 01.01.2018 по 31.07.2018, 01.08.2018 по 30.06.2019 не була сформована як об`єкт права оренди, а саме земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 площею 0,5384 га за період, за який позивачем нараховується до стягнення сума безпідставного збагачення у вигляді несплаченої орендної плати, не була сформована як об`єкт права, оскільки вона не мала ані визначених меж, ані кадастрового номера, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастр, та враховуючи, що позивачем не надано витягу з нормативно-грошової оцінки, який відповідно до чинного законодавства є належним та допустимим доказом щодо визначення розміру орендної плати, з огляду, що позивачем в установленому ЦПК України порядку не доведено обставин щодо користування відповідачем саме земельною ділянкою площею 2514, 22 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку, що позовні вимоги Харківської місцевої прокуратури № 5 є не обґрунтованими у зв`язку з чим, суд відмовив в задоволенні позову повністю.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 206 ЗК використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
У частині 1 статті 93 ЗК встановлено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини 1 статті 96 ЗК).
В силу статті 125 ЗК право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Згідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України, земельна ділянка – це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 3 ЗУ Про оренду землі об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.
За змістом частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 ЗК формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Згідно ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди .
Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288.14 Податкового кодексу України.
Відповідно до частини 2 статті 20 і частини 3 статті 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
В той же час, відповідно до статті 13 Закону України «Про оцінку земель», для визначення, зокрема, розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності проводиться нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Згідно із статтею 20 Закону України «Про оцінку земель», дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Предметом позову у цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено.
Звертаючись до суду з позовом позивач обґрунтовував позовні вимоги посиланням на положення статей 22, 1166, 1212 ЦК України.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Частина перша статті 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. А згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
За змістом указаних приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних – приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Тобто до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18).
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позову так як, що відповідач як фактичний користувач земельною ділянкою, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, а тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику спірної земельної ділянки – Харківській міській раді.
Районний суд безпідставно відхилив розрахунок позивача, який проведений, виходячи пропорційно від загальної площі земельної ділянки та площі нежитлових приміщень, що належать на праві власності саме ОСОБА_1 . Зазначений розрахунок позивача не спростований відповідачем, іншого розрахунку ОСОБА_1 не наведено.
Водночас, заперечуючи факт користування земельною ділянкою, з розрахунку площі якої нарахований розмір збитків, відповідач також не зазначив який розмір земельної ділянки використовується ним для обслуговування належного йому нежитлового приміщення та не надав доказів на підтвердження чи спростування цього з огляду на те, що з часу виникнення права власності на нерухоме майно у ОСОБА_1 виник обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку. Однак цього обов`язку відповідач не виконав та не вчинив будь-яких дій, спрямованих на оформлення права власності або право користування вказаною земельною ділянкою.
Отже, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для відповідача як землекористувача спірною земельною ділянкою є оренда плата, яка останнім безпідставно не була сплачена на користь Харківської міської ради.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вказане свідчить про те, що районний суд всупереч положенням ст. 89 ЦПК України дійшов помилкового висновку щодо недоведеності позовних вимог.
З огляду на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги вказані висновки спростовують, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення районного суду та ухвалює нове про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381- 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області – задовольнити.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2019 року – скасувати.
Позов Харківської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської ради (ЄДРПОУ 04059243) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 487901 (чотириста вісімдесят сім тисяч дев`ятсот один) гривню 76 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Харківської області (ЄДРПОУ 02910108) 18296 (вісімнадцять тисяч двісті дев`яносто шість) гривень 33 копійки сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 05 листопада 2020 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.