Справа № 463/2162/20                                Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я. 
Провадження № 22-ц/811/1397/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 115

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Шандри М.М., Приколоти Т.І.
за участі секретаря: Фейір К.О.
з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересован особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 строком на шість місяців, заборонивши ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_1 , протягом шести місяців у будь-який спосіб контактувати та наближатись на відстань не менше 100 метрів до постраждалих осіб: ОСОБА_4 , 1996 року народження, ОСОБА_5 , 2001 року народження, ОСОБА_6 , 2005 року народження, ОСОБА_1 , 1970 року народження, та їх місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язавши ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , протягом шести місяців залишити місце проживання і заборонити вхід до місця перебування постраждалих осіб: ОСОБА_4 , 1996 року народження, ОСОБА_5 , 2001 року народження, ОСОБА_6 , 2005 року народження, ОСОБА_1 , 1970 року народження.
В обґрунтування вимог вищезгаданої заяви покликався на те, що ще до розірвання шлюбу з серпня 2018 року ОСОБА_3 знайшла собі іншого чоловіка, який неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, 28 грудня 2018 року він наніс удари сокирою по голові їхньому сину ОСОБА_7 , чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження, що підтверджується копією висновку експерта № 23 від 04 лютого 2019 року та копіє постанови слідчого від 21 листопада 2019 року.
25 січня 2020 року відносно ОСОБА_3 було видано терміновий заборонний припис із застосуванням примусового заходу у вигляді «Заборона у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою терміном на 10 діб», складено адміністративний протокол про вчинення правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.
24 лютого 2020 видано черговий - терміновий заборонний припис із застосуванням примусового заходу у вигляді зобов`язання залишити місце проживання та заборону на вхід та перебування в місці постраждалої особи строком на 10 діб, а саме в період з 12 лютого 2020 року по 22 лютого 2020 року, які порушені ОСОБА_3 .
Покликався на те, що ОСОБА_3 ніде не працює, ображає заявника та їхніх дітей, погрожує розправою, наносить тілесні ушкодження, чим чинить відносно них домашнє насильство. Вжиті поліцією заходи не мали і не мають жодного впливу, неправомірна поведінка ОСОБА_3 не припиняється.
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 рокузаяву задоволено частково.
Видано обмежувальний припис, яким заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк шість місяців:
1. У будь-який спосіб контактувати та наближатись на відстань не менше 100 метрів до ОСОБА_6 , 2005 року народження, ОСОБА_1 , 1970 року народження та їх місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; 
2. Перебувати в місці спільного проживання (перебування) зі ОСОБА_6 , 2005 року народження, ОСОБА_1 , 1970 року народження за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти вимог заяви – відмовлено.
Допущено рішення суду до негайного виконання. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги її пояснення та докази щодо того, що вона протягом тривалого часу потерпала від насильства зі сторони чоловіка, який відмовляється виїхати з квартири, яка йому не належить. Також судом не надано уваги поясненням та доказам стосовно подій 25 січня 2020 року та 12 лютого 2020 року і було враховано виключно пояснення заявника і подані ним докази.
Вказує, що жодного доказу, який би свідчив про високий ризик вчинення нею насильства щодо ОСОБА_1 чи доньки, і тим більше, настання тяжких або особливо тяжких наслідків матеріали справи не містять.
Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.
В судове засідання ОСОБА_3 не з`явилася, просила відкласти розгляд справи на інший день після 08 жовтня 2020 року у зв`язку з необхідністю подачі нею нових доказів.
Зазначене клопотання відхилено як необґрунтоване.
Колегія суддів вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушує положення ЦПК України (ст.371) та п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного стоку.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , на заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Закон № 2229-VIII визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів – осіб, які постраждали від такого насильства.
Відповідно до пунктів 3, 6, 8 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство – діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Частиною другою статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є колишньою дружиною заявника та матір`ю ОСОБА_4 , 1996 року народження, ОСОБА_5 , 2001 року народження, ОСОБА_6 , 2005 року народження.
Як вбачається із матеріалів справи заявник, а також ОСОБА_4 неодноразово зверталися із заявами про вчинення конфліктів та застосування насильства ОСОБА_3 , що підтверджується листами Личаківського ВП ГУНП у Львівській області від 30 січня 2020, 12 лютого 2020, 13 лютого 2020, 17 лютого 2020, 24 лютого 2020, у зв`язку з чим відносно останньої були видані термінові заборонні приписи стосовно кривдника від 25 січня 2020 та від 24 лютого 2020.
Крім цього, постановою Личаківського районного суду м. Львова від 10 березня 2020 ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України за насильство в сім`ї відносно заявника. (а.с. 66-67).
Наведене також підтверджується показами допитаного в суді першої інстанції свідка ОСОБА_4 , який пояснив, що спочатку відносини в сім`ї були нормальні, однак такі погіршилися після того як мати – ОСОБА_3 познайомилася з іншим чоловіком. У 2018 році він завдав йому тяжкі тілесні ушкодження сокирою по голові, що мало місце в будинку матері в с.Мильці Старовижвівського району Волинської області. Наведене стало підставою для проведення досудового розслідування відносно співмешканця матері. Остання ж з метою схиляння свідка не давати показів у кримінальному провадженні чинить постійний психологічний тиск, провокує сімейні конфлікти з ним, з його батьком ОСОБА_1 , братом і сестрою – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а бабусю свідка – матір ОСОБА_3 остання виганяє з квартири.
Згідно характеристики дочки сторін ОСОБА_6 , 14р., наданої 18 вересня 2020 року психологом ОСОБА_8 рекомендовано уникати контактів дитини з матір`ю та необхідно забезпечити дитині спокійні, адекватні умови проживання, захистити дитину від психологічного насилля з боку матері. Рекомендовано також психотерапевтичні заняття.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
За вказаних обставин, суд першої інстанції обґрунтованого не прийняв до уваги посилання ОСОБА_3 на те, що у випадку задоволення заяви вона буде позбавлена житла, а саме квартири: за адресою: АДРЕСА_1 , співвласником якої вона є, оскільки згідно з ч.7 ст.26 Закону обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису, в той час як встановлено судом ОСОБА_3 є повнолітньою. Крім цього, останній на праві власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_2 , де як встановлено в ході розгляду справи ОСОБА_3 близько року і проживала.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.
Доводи скаржника стосовно того, що вона сама потерпає від насильства зі сторони ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки постановою Личаківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2020 року було закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року залишено без змін. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

 Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Шандра М.М.

Приколота Т.І.