Ухвала
12 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 334/5217/18
провадження № 61-12742ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя вів 23 березня 2020 року у складі судді Баруліної Т. Є. та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 липня 2020 року у складі колегії суддів: Полякова О. З. , Крилової О. В., Кухаря С. В., у справі за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 . Треті особи: Головне управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, про звернення стягнення на предмет застави,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У липні 2018 року Акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Головне управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області (далі - ГУ Державної фіскальної служби у Запорізької області), Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі - УДАІ ГУ МВС України в Запорізькій області), про звернення стягнення на предмет застави.
 
Позов мотивовано тим, що 21 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №СТ-201/486/2008, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 70 730,00 доларів США шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок позичальника. 
 
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 
21 березня 2008 року сторони уклали договір застави автотранспортного засобу 
№ РСЕ- 201/486/2008, а саме легкового автомобіля марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить відповідачу.
 
Посилаючись не те, що ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором не виконує, позивач просив звернути стягнення на предмет застави за договором застави автотранспортного засобу від 21 березня 2008 року 
№PCL-201/486/2008, а саме на: легковий автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2008, колір чорний, кузов 
№ НОМЕР_2 , тип - легковий універсал, що належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ: НОМЕР_3 , виданий Запорізьким ВРЕР № 1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області 20 березня 2008 року, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 березня 2008 року 
№ CL-201/486/2008, в сумі 7 302,22 доларів США; застосувати спосіб реалізації предмета застави, передбачений статтею 21 Закону України «Про заставу» шляхом проведення прилюдних торгів, за ціною, яка буде визначена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності; звільнити з - під арешту автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2008, колір чорний, кузов № НОМЕР_2 , тип - легковий універсал, що належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ: НОМЕР_3 , виданий Запорізьким ВРЕР № 1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області 20 березня 
2008 року, накладеного ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2014 року у справі № 335/10547/14-к.
 
Короткий зміст ухвалених судових рішень 
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2020 року провадження в частині позовних вимог щодо звільнення з-під арешту автомобіля марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2008, колір чорний, кузов № НОМЕР_2 , тип - легковий універсал, що належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ: НОМЕР_3 , виданий Запорізьким ВРЕР № 1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області 
20 березня 2008 року, накладеного ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2014 року у справі №335/10547/14-к - закрито.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 14 липня 
2020 року у задоволені позову АТ «ОТП Банк» відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив того, що згідно з умовами укладеного між 
АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 договору застави від 21 березня 2008 року 
№ РСЕ- 201/486/2008, обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет застави, зокрема шляхом проведення прилюдних торгів, визначено як позасудовий, що відповідає положенням статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «ОТП Банк» у якій заявник просив рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 
23 березня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 липня 2020 року скасувати, і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Предметом спору в даній справі є вимоги про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 16 липня 2018 року складає - 7 302,22 долари США, що еквівалентно 
191 560,79 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 4 994,53 долари США, що еквівалентно 131 022,63 грн, заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом - 2 307,69 доларів США, що еквівалентно 60 538,16 грн.
 
Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.
 
Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).
 
Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (ухвала від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обгрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя вів 23 березня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 . Треті особи: Головне управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, про звернення стягнення на предмет застави, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:        	Г. І. Усик     І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак