Постанова
Іменем України
 
07 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 644/3547/17
провадження № 61-17902св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 16 травня 2019 року у складі судді Клименка А. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 21 серпня 2019 рокуу складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., 
Коваленко І. П., Сащенко І. С.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» 
(далі - Закон України № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль в порядку спадкування за законом, витребування та повернення автомобіля.
Позовна заява мотивована тим, що з 22 лютого 2014 року ОСОБА_1 перебувала з у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, заповіту не залишив.
13 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. 18 жовтня 2016 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру 
АДРЕСА_1 .
Разом з тим, позивач зазначала, що до складу спадщини, що залишилась після смерті чоловіка, також входить автомобіль марки Nissan Almera Classic, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 70 546,83 грн, який придбано чоловіком під час перебування у зареєстрованому шлюбі 
з ОСОБА_2 . Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 21 травня 2011 року.
Під час оформлення спадщини ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою, в якій вказала, що вказаний автомобіль не є її з ОСОБА_3 спільно придбаним майном і вона не претендує 
на Ѕ частину, оскільки його придбано до шлюбу і не є об`єктом спільної сумісної власності. Проте, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому ОСОБА_1 має право на спадкування за законом Ѕ частки автомобіля марки Nissan Almera Classic, державний номерний знак НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_3 .
Автомобіль перебуває у користуванні ОСОБА_2 та її сина 
ОСОБА_4 . ОСОБА_2 вважає, що спірний автомобіль належить не їй, а її сину - ОСОБА_4 , не заявляє позовних вимог щодо автомобіля, тому вона вважає, що має право на спадкування за законом цілої частки автомобіля, який належав ОСОБА_3 .
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на автомобіль марки Nissan Almera Classic», державний номерний знак НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; витребувати у ОСОБА_2 автомобіль та повернути його позивачу.
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на автомобіль.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що автомобіль марки Nissan Almera Classic», державний номерний знак НОМЕР_1 , був придбаний ОСОБА_4 , який є сином ОСОБА_2 , для себе за передані нею особисті кошти в розмірі 17 000 доларів США. Гроші на покупку автомобіля вона брала в борг у брата колишнього чоловіка - ОСОБА_5 . Вже після розірвання шлюбу у березні 2015 року ОСОБА_2 повернула під розписку борг ОСОБА_5 , які є її особистою власністю.
Спільно нажите майно після розірвання шлюбу ОСОБА_2 
та ОСОБА_3 не ділили, оскільки останній ні на що не претендував, 
з 2011 року до часу своєї смерті до суду з позовом про розподіл спільного майна не звертався.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на автомобіль марки Nissan Almera Classic, державний номерний знак НОМЕР_1 , припинивши право спільної власності подружжя.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 16 травня 2019 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля марки Nissan Almera Classic, державний номерний знак НОМЕР_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля марки Nissan Almera Classic, державний номерний знак НОМЕР_1 , як набувачем майна.
У задоволенні решти первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Харківського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 16 травня 2019 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час зареєстрованого шлюбу 
та за рахунок спільних коштів, а тому є їх спільною сумісною власністю; розмір частки кожного з співвласників становить Ѕ спірного автомобіля. Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , є його 
дружина - ОСОБА_1 , за якою в порядку спадкування набуто право власності на Ѕ частину вказаного автомобіля.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову 
у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що спірний автомобіль придбано її сином ОСОБА_4 за подаровані ОСОБА_6 кошти, однак за домовленістю транспортний засіб оформлено на ОСОБА_3 , оскільки ці кошти вона брала в борг у брата чоловіка - ОСОБА_5 . Разом з тим, договір купівлі-продажу, на підставі якого набуто спірний автомобіль, укладено між Закритим акціонерним товариством «АККО ІНВЕСТ» 
(далі - ЗАТ «АККО ІНВЕСТ») та ОСОБА_4 , якого в подальшому замінено на ОСОБА_3 .
Також в касаційній скарзі ОСОБА_6 посилається на розписку 
від 01 березня 2015 року щодо отримання ОСОБА_5 - братом 
ОСОБА_3 - 17 000 доларів США, а тому вказані кошти є особистою власністю ОСОБА_2 , які витрачені на придбання спірного автомобілю.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що з 02 листопада 1997 року по 11 травня 2011 року ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано.
У період цього шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 придбали у власність автомобіль марки Nissan Almera Classic, державний номерний знак 
НОМЕР_1 , який 16 лютого 2008 року був зареєстрований в органах Державної автомобільної інспекції (далі - ДАІ) на ім`я ОСОБА_3 . 
22 лютого 2014 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після смерті якого відкрилася спадщина на Ѕ частину автомобіля марки Nissan Almera Classic, державний номерний знак НОМЕР_1 .
13 квітня 2016 року ОСОБА_1 , як єдина спадкоємиця після смерті ОСОБА_3 , у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статей 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним 
і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкції положень статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач за первісним позовом у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , та врахувавши презумпцію спільної сумісної власності колишнього подружжя та рівність їх часток у спірному майні, суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину спірного автомобіля в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка.
Вирішуючи спір в частині зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, 
з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно 
до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Встановивши, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 під час їх зареєстрованого шлюбу та за рахунок спільних коштів, є їх спільною сумісною власністю, в якій розмір частки кожного з співвласників становить Ѕ частину спірного автомобіля, суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину автомобіля, як набувачем майна.
Дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження 
№ 14-446цс18).
Доводи касаційної скарги, що спірний автомобіль є особистим майном ОСОБА_2 , придбаним виключно за рахунок її особистих коштів, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказане не доведено належними та допустимими доказами.
Посилання в касаційній скарзі на розписку від 01 березня 2015 року щодо отримання ОСОБА_5 - братом ОСОБА_3 - 17 000 доларів США не є безумовною підставою для визнання цих коштів особистою власністю ОСОБА_2 , які витрачені на придбання спірного автомобілю.
Крім того, зазначена обставина вже була предметом дослідження під час судового розгляду позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на автомобіль, свого підтвердження не знайшла, у зв`язку з чим рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова 
від 01 грудня 2018 року, яке набрало законної сили, у справі 
№ 644/10002/16-ц у задоволенні позову було відмовлено (а. с. 64, т. 1).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є достатньо мотивованими та такими, що відповідають нормам закону.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 16 травня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 21 серпня 
2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська В. С. Висоцька І. В. Литвиненко