ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1427/20          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Клопот С.Л.

ПОСТАНОВА
Іменем України

05 жовтня 2020 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Коротких А.Ю., 
          Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення компенсації та військового збору,-

                                                  В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати позивачу компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 15003,32 грн та військового збору в сумі 1250,28 грн, всього 16253,60 грн, утриманих з грошового забезпечення; стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 15003,32 грн та військового збору в сумі 1250,28 грн, всього 16253,60 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, не виплачуючи грошову компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб та військового збору, діяв з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року адміністративний позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати позивачу компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 15003,32 грн та військового збору в сумі 1250,28 грн, утриманих з грошового забезпечення; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 15003,32 грн та військового збору в сумі 1250,28 грн.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт наголошує, що компенсація за неотримане речове майно при звільненні не входить до грошового забезпечення, на цю виплату грошова компенсація суми податку з доходів фізичних осіб не здійснюється, тобто вона оподатковується вказаним податком на загальних підставах. Крім того, на момент нарахування та виплати компенсації  за неотримане речове майно, в тому числі свого безпосереднього виключення зі списків військової частини, позивач не брав участі в антитерористичній операції чи операції Об`єднаних сил, а тому є платником військового збору на загальних підставах.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 11.06.2015.
Згідно рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 у справі № 620/3900/19 позивачу була нарахована грошова компенсація за неотримане речове майно.
Сума компенсації відповідно до рішення суду становить 83351,77 грн.
Разом з цим, на виконання вказаного рішення суду, відповідачем було перераховано лише 67098,17 грн компенсації за речове майно згідно довідки в/ч НОМЕР_1 від 08.04.2020          № 596.
Позивач звернувся до в/ч НОМЕР_1 з проханням роз`яснити причину зменшення розміру компенсації, яка була встановлена згідно рішення суду.
Листом від 08.04.2020 № 596 військовою частиною НОМЕР_1 позивача було повідомлено, що з встановленої компенсації були здійснені утримання податку на доходи фізичних осіб в сумі 15003,32 грн та військового збору в сумі 1250,28 грн ( а.с.8).
Позивач вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, звернувся до суду з відповідним позовом.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що військовослужбовець, звільнений з військової служби має право на виплату грошової компенсації за утриманий податок з доходів фізичних осіб та військовий збір з грошового забезпечення в період проходження ним військової служби.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016  № 179 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».
Відповідно до п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України, суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Згідно п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця або є особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Держспецзв`язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції.
Відповідно до п. 3 Порядку, виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
За змістом пунктів 4, 5 Порядку виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Абзацом 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат їх доходів, виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення та виплачується установами, що утримують військовослужбовців за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у відповідача обов`язку з виплати позивачу грошової компенсації в розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Судовим рішенням у справі №620/3900/19, яке набрало законної сили, встановлено протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, саме неправомірні дії відповідача мали наслідком несвоєчасність виплати позивачу такої компенсації (не в день звільнення і проведення розрахунку).
Таким чином, при належному виконанні відповідачем своїх зобов`язань та виплаті позивачу грошового забезпечення в повному розмірі грошова компенсація у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, мала бути виплачена позивачу одночасно з виплатою йому грошової компенсації за неотримане речове майно.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача по утриманню податку на доходи фізичних осіб без рівноцінної компенсації втрат доходів при проведенні позивачу виплати грошової компенсації за неотримане речове майно та наявності підстав для стягнення з відповідача вказаної суми.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі № 825/761/17.
Щодо  оподаткування військовим збором, колегія суддів зазначає наступне.
Пункт 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. 
Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст. 163 Кодексу (п.п. 1.2 п. 161 підрозділу 10 розділу XX Кодексу).
Разом з тим, п.п. 1.7 п. 161 підрозділу 10 розділу XX Кодексу встановлено, що звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.18, 165.1.25, 165.1.52 п. 165.1 ст. 165 Кодексу.
Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що військовослужбовець, звільнений з військової служби має право на виплату грошової компенсації за утриманий податок з доходів фізичних осіб та військовий збір з грошового забезпечення в період проходження ним військової служби.
При цьому, з військовослужбовцем в день виключення його зі списків особового складу військової частини має бути проведений розрахунок в повному обсязі, в тому числі і виплата належних йому компенсацій.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті позивачу компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 15003,32 грн та військового збору в сумі 1250,28 грн, утриманих з грошового забезпечення, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 15003,32 грн та військового збору в сумі 1250,28 грн підлягають задоволенню.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1  залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          А.Ю. Коротких

Суддя          І.В. Федотов