Номер провадження: 22-ц/813/2227/20 
Номер справи місцевого суду: 500/1881/17
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2020 року                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря – Бикової К.А.
учасники справи:
представник апелянта - Марочкін В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Ізмаїльська міська рада Одеської області про визнання права користування жилим приміщенням та усунення перешкод у його користуванні,- 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права користування жилим приміщенням та усунення перешкод у його користуванні.
Уточнивши позовні вимоги, остаточно просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 за місцем його реєстрації та зобов`язати ОСОБА_1 чи будь-яких інших, осіб не вчиняти перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 22.06.1984 року його дід, ОСОБА_4 , був наймачем та фактично проживав за адресою АДРЕСА_2 . У ОСОБА_4 було двоє дітей - ОСОБА_5 та його мати - ОСОБА_6 , яка після одруження прийняла прізвище чоловіка - ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 від зазначеного шлюбу народився позивач. Вся його сім`я проживала за вказаною адресою. В 1996 році шлюб між батьками був розірваний. В 2015 році помер наймач квартири - його дід по матері - ОСОБА_4 05.04.2006 року. Рішенням Ізмаїльського районного суду Одеської області №2-1646-06 матір позивача - ОСОБА_8 , позбавили батьківських прав, а у батька - ОСОБА_9 його відібрали. 13.06.2006 року він був прописаний за адресою: АДРЕСА_2 . Як вбачається з довідки №276 від 06.03.2017 року станом на сьогоднішній день він разом в відповідачем зареєстрований за даною адресою, проте фактично не має змоги мешкати в цій квартирі.
Так, він оідразу намагався вселитися за вказаною адресою, але його матір ОСОБА_8 , своїми протиправними діями створювала перепони для його користування квартирою за вказаною адресою, не допускаючи його фактичного вселення, не надала йому ключів від вхідних дверей, погрожувала, з нецензурною лайкою неодноразово фактично виставляла його геть з квартири. ІНФОРМАЦІЯ_2 його матір померла. Після смерті матері в дану квартиру вселилася відповідачка - ОСОБА_1 , яка також не дала йому можливості вселитися в квартиру, поводячись при цьому так як і мати.
Внаслідок чого, 04.09.2012 року він був змушений звертатися за допомогою до Ізмаїльської міськрайонної прокуратури з проханням допомогти йому з усуненням перешкод у користуванні зазначеною квартирою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 січня 2019 року позовну заяву  ОСОБА_2 було задоволено у повному обсязі.
Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 09.06.2006 року, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ), право користування квартирою АДРЕСА_1 за місцем його реєстрації.
Зобов`язано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 07.06.2002 року, РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) чи будь-яких інших осіб не вчиняти перешкод ОСОБА_2 у користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що наймач спірної квартири ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , після його смерті Договір найму житла ні з ким з членів його сім`ї не укладався. Оскільки в спірній квартирі не було наймача, ніхто із членів сім`ї не звертався та і не міг звернутись не оформивши договір найму житла, в порядку ст..ст.71,72 ЖК України до суду з позовом про визнання позивача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилитловим приміщенням. Відповідно, оскільки позивача Виходченко О.В. в установленому законом судовому порядку не було визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням, то він має право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

22 лютого 2019 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 січня 2019 року, відповідно до якої апелянт просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на безпідставність.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції є таким, що не відповідає фактичним даним та наданим стороною відповідача доказам.
Зазначає, що судом не досліджено в достатній мірі можливість визнання за позивачем права користування житловим приміщенням в якому він жодного дня не проживав з моменту реєстрації.
Також, судом не враховані положення діючого законодавства, яке регулює права наймача житлового приміщення, членів його сім`ї та інших осіб. 
ОСОБА_1 зазначає, що при розгляді справи та ухваленні рішення помилково застосовано норми законодавства, зокрема ст. 71 Житлового кодексу України та ст. 18 Закону України від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства» норми яких гарантують права наймача житлового приміщення і членів його сім`ї, але в даному випадку не можуть бути доказом прав особи яка не є членом сім`ї наймача. 
Таким чином апелянт вважає, що судом першої інстанції ухвалено неправомірне рішення яке порушило її особисті права та права членів її сім`ї.
ОСОБА_1 зазначає, що факти викладені в судовому рішенні були направлені на доказування права позивача на користування житлом та при цьому не взято до уваги докази надані стороною відповідача.
Вказує, що позивач ніколи у вказаній квартирі не проживав, членом сім`ї наймача не є, з інших членів сім`ї ОСОБА_2 в квартирі ніхто не проживає і не проживав.
На спростування висновку суду першої інстанції про відсутність договору найму квартири АДРЕСА_1 надає суду апеляційної інстанції копію договору найму кв. № 41 від 16 квітня 2005 року а також договори про надання комунальних послуг.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

30 травня 2019 року ОСОБА_2 було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, а рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 січня 2019 року залишити без змін.
У судове засідання 08.10.2020 року з`явився представник ОСОБА_1 - адвокат Марочкін В.О., зазначив, що апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі,. Представник відповідача просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 .
До судового засідання представник Ізмаїльської міської ради Одеської області не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суду не повідомив заяв та клопотань суду не надавав.
У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників.
При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду під головування судді Журавльова О.Г. апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Ізмаїльська міська рада Одеської області про визнання права користування жилим приміщенням та усунення перешкод у його користуванні було залишено без руху.
Ухвалою Одеського апеляційного суду у під головуванням судді Журавльова О.Г. провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Ізмаїльська міська рада Одеської області про визнання права користування жилим приміщенням та усунення перешкод у його користуванні було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.05.2019 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Ізмаїльська міська рада Одеської області про визнання права користування жилим приміщенням та усунення перешкод у його користуванні було призначено до розгляду.
На підставі Розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями №4714 від 30.10.2019 року та у відповідності до пунктів 2.3.49., 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду за вказаною цивільною справою було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: О. С. Комлевої, Ю. І. Кравця.
Розпорядженням № 5392 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Комлевої О. С. та Погорєлової С. О..
21 листопада 2019 року справу було прийнято до провадження головуючого судді Князюка О. В. та призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно паспорта громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 13.06.2006 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .(а.с.5).
З 22.06.1984 року, ОСОБА_4 , був наймачем та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_4 (відповідно довідки з місця проживання про зміст родини № 276 від 06.03.2017 року).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 18.11.2010 року мати позивача ОСОБА_8 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).
Згідно рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 05.04.2006 року ОСОБА_8 була позбавлена батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у батька ОСОБА_9 був відібраний. Опікуном ОСОБА_2 був призначений ОСОБА_11 (а.с.7).
Відповідно до довідки №276 від 06.03.2017 року ОСОБА_7 з 13.06.2006 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 (а.с.8)
Згідно відповідь МБТІ за №1559 від 08.11.2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не зареєстрована власником квартир за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.112).

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення.
Зі змісту ст. ст. 63, 64 ЖК України вбачається, що до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство.
Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до вимог ч. 2 ст.71 ЖК України, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою останнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
За приписами ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Частиною 4 статті 156 ЖК України визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє права колишніх членів сім`ї користуватися займаним ними приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Згідно ст. 33 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» діти- сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, які досягли 16 років, у разі відсутності в таких дітей житла мають право зараховуватися на квартирний облік та соціальний квартирний облік за місцем їх походження або проживання до встановлення опіки, піклування.
Згідно з ч.1 ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стаття 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» визначає, що за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Відповідно до ч.1 ст.248 Сімейного кодексу України, дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше поживала.
Статтею 25 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави.
Відсутність одного або обох з батьків та батьківського піклування підтверджується відповідними документами, які є підставою для надання цим дітям матеріального забезпечення і пільг, передбачених законодавством України.
Судом достовірно встановлено, що наймач зазначеної квартири ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , після його смерті Договір найму житла ні з ким з членів його сім`ї не укладався. Оскільки в спірній квартирі не було наймача ніхто із членів сім`ї не звертався та і не міг звернутись не оформивши договір найму житла, в порядку ст..ст.71,72 ЖК України до суду з позовом про визнання позивача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно оскільки позивача ОСОБА_2 в установленому законом судовому порядку не було визнано втратившим право користування жилим приміщенням, то він має право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
З даним твердженням суду першої інстанції апелянт не погоджується та на підтвердження своїх доводів про недостовірність висновків надає суду апеляційної інстанції як доказ по справі договір найму жилих та підсобних приміщень від 16.04.2016 року, який був підписаний саме апелянтом. (а.с. 137-138)
Проте колегія суддів даний доказ не приймає до уваги з наступних підстав:
-у самому договорі відсутнє зазначення об`єкту договору, що у свою чергу не дає можливості встановити про яке саме майно йдеться та де воно знаходиться.
-у договорі зазначено, що майно здається відповідно до акту (додаток 1), який до самого договору (та до апеляційної скарги) апелянтом не наданий.
-у договорі вказаний строк дії договору до квітня 2010 року.
-даний документ не був наданий в суді першої інстанції, ним не досліджувався.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Твердження ОСОБА_1 про неможливість вселення позивача до квартири у зв`язку з тим, що вона переселена членами її сім`ї не знаходить свого підтвердження з огляду на наступне.
Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї № 276 від 06.03.2017 року зазначено, що у вказаній квартирі проживають дві людини – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Апелянтом не надано суду жодних доказів крім власних припущень, які б могли підтвердити її ствердження.
Твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 будь яких дій на вирішення питання можливості користування квартирою АДРЕСА_1 не вчиняв спростовується відповідним зверненням позивача до Ізмаїльської міськрайонної прокуратури а також до Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області. В матеріалах справи на підтвердження даних фактів наявні: талон-повідомлення № 043989 з реєстраційним номером 2546 та відповідь з Ізмаїльської місцевої прокуратури від 20.03.2017 року в якій саме до відома позивача було доведено інформацію про те, що врегулювання даного питання виходить за компетенцію прокуратури та рекомендовано звернутися до суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами наявність права власності на спірне нерухоме майно, тому відсутнє порушення права позивачів та підстави для витребування майна.
Згідно з ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивач не надав доказів того, що Одеська міська рада є титульним власником спірного майна. 
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно дослідив матеріали справи та як наслідок, зробив помилковий висновок стосовно недоведеності факту належності спірного нерухомого майна Одеській міській раді на праві комунальної власності, колегія суддів вважає безпідставними. 
Крім цього, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на захист свого житлового права і на пред`явлення даного позову.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент ухвалення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Підстави для скасування рішення суду Ізмаїльського районного суду Одеської області від 22 січня 2019 року відсутні.
За таких обставин, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в зв`язку з чим, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).
Оскільки колегія суддів відхилила апеляційну скаргу, судові витрати  ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 січня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16.10.2020 року.

Головуючий:                                                                                 О. В. Князюк
Судді:                                                                          С.О. Погорєлова
        О.М. Таварткіладзе