Постанова 
Іменем України
21 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 569/8786/16-ц
провадження № 61-13576св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 11 червня 2019 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.
На обґрунтування позовних вимог посилався на таке. 08 лютого 2006 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит») укладений кредитний договір 
№ Ф1-06/37934-14, за умовами якого позичальник отримав у банку 31 800 дол. США на придбання конкретно визначеного об`єкта нерухомості з оплатою за користування кредитними коштами 12 відсотків річних, з остаточним терміном їх повернення до 08 лютого 2026 року. 08 лютого 2006 року між сторонами був укладений договір іпотеки нерухомого майна № 379340-14, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчук М. О. за № 213, який забезпечує виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № Ф1-06/37934-14. Під час виконання угоди, позивач зобов`язання за кредитним договором виконати не зміг. ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» неправомірно видано кредитні кошти у доларах США, чим порушено вимоги статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також при укладенні правочину кредитор не надав інформації про сукупні витрати і не зазначив усіх істотних умов кредитного договору. Кредит забезпечений договором іпотеки, при укладенні якого банк не дотримався приписів Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». 
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив: визнати порушеним його права як споживача фінансових послуг; визнати недійсним кредитний договір від 08 лютого 2006 року № Ф1-06/37934-14, укладений між позивачем та банком; визнати недійсним договір іпотеки від 08 лютого 2006 року № 37934-14, укладений між позивачем та банком, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчук М. О. за реєстровим № 213.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено. 
Визнано порушеним право позивача як споживача фінансових послуг. Визнано недійсними:кредитний договір від 08 лютого 2006 року № Ф1-06/37934-14, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_1 ;договір іпотеки від 08 лютого 2006 року № 379340-14, укладений між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчук М. О. 08 лютого 2008 року за реєстровим № 213. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обґрунтованості, оскільки відповідач порушив права ОСОБА_1 як споживача наданих послуг. Банком при укладенні оспорюваних договорів не надано всієї інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту і вартості послуги з оформлення договору стосовно надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).
Постановою Рівненського апеляційного суду від 11 червня 2019 рокурішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2018 рокускасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, щовідсутні передбачені законом підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів, оскільки договори відповідають актам цивільного законодавства. Судом не встановлено порушень вимог статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». На дату укладення кредитного договору ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» мав передбачені законодавством про валютне регулювання ліцензії та дозволи на здійснення операції з валютними цінностями.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У липні 2019 року  ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просивпостанову Рівненського апеляційного суду від 11 червня 2019 року скасувати, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2018 року залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що кредитний та іпотечний договори не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому дійшов передчасних висновків про відмову в задоволенні позову. Банк не має права встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку. Апеляційний суд неправильно застосував статтю 55 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки новий кредитор не пред`явив належних документів, що підтверджують майнові вимоги до ОСОБА_1 та про своє право нового кредитора.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2019 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та письмових пояснень на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У справі встановлено, що 08 лютого 2006 року між ОСОБА_1 та ТОВ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого спочатку стало ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», укладений кредитний договір № Ф1-06/37934-14, за умовами якого позичальник отримав у банку 31 800 дол. США на придбання конкретно визначеного об`єкта нерухомості з оплатою за користування кредитними коштами 12 відсотків річних, з остаточним терміном їх повернення до 08 лютого 2026 року. Для укладення договору позивач подав відповідну письмову заяву за погодженням з банком.
При укладенні договору позичальнику банк надав графік погашення заборгованості за кредитом і ознайомив його з умовами повернення коштів, проти чого ОСОБА_1 не заперечив.
З метою повернення отриманого кредиту того ж числа між сторонами укладений забезпечувальний правочин - договір іпотеки нерухомого майна № 37934-14, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського округу Матвійчук М.О. 08 лютого 2006 року і зареєстрований за реєстровим № 213. Предметом іпотеки виступила квартира  АДРЕСА_1 .
04 серпня 2009 року у зв`язку з реорганізацією кредитора у ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» між контрагентами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 08 лютого 2006 року № Ф1-06/37934-14. Було зменшено щомісячний ануїтетний платіж до 276 дол. США та продовжено термін кредитування до 08 лютого 2033 року.
Тоді ж сторони уклали додатковий договір № 1 до іпотечного договору від 08 лютого 2006 року № 37934-14.
Постановою правління Національного банку України (далі - НБУ) від 17 вересня 2015 року № 612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» визнано неплатоспроможним.
На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» і делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію.
17 грудня 2015 року правлінням НБУ прийнято постанову № 898, якою відкликано банківську ліцензію і прийнято рішення про ліквідацію банку.
Відповідно до постанови виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації банку строком з 18 грудня 2015 року до 17 грудня 2017 року.
27 листопада 2017 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 5175, яким продовжено строк здійснення ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» тривалістю на два роки, до 17 грудня 2019 року включно.
Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 квітня 2018 року № 993 делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнку Ю. П.
22 березня 2019 року банком відступлено свої права вимоги у тому числі і щодо кредитних зобов`язань, а також й забезпечувальних зобов`язань ОСОБА_1 , на підставі відповідного договору на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»).
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 11 червня 2019 року до участі у справі залучено ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» як процесуального правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
За положеннями частини першої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
Конституція України не передбачає заборони можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, який був чинним на момент укладення договору), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. 
У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. 
Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. 
Згідно зі статтею 1 Декрету № 15-93 комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику. 
09 лютого 2019 року Декрет № 15-93 втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). 
При укладенні 08 лютого 2006 року оспорюваного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, відсоткову ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Так, підписавши договір, позивач засвідчив, що він погодився з його умовами. Крім того,  ОСОБА_1 частково виконав обов`язки, покладені на нього цим договором, та своєї згоди на укладення договору не відкликав.
Таким чином, з урахуванням відсутності законодавчої заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті та згоди позивача саме на такі умови оскаржуваного кредитного договору, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
У зв`язку з цим Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права.
Щодо доводів про порушення банком під час укладення оспорюваних договорів вимог Закону України «Про захист прав споживачів» 
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Врахувавши зазначені вимоги закону, умови кредитного договору 
№ Ф1-06/37934-14 та інші докази, подані сторонами, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що правові підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання кредитного договору недійсним (та задоволення похідних вимог) відсутні, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи і суперечать оспорюваному кредитному договору, з якого вбачається, що його зміст відповідає чинному цивільному законодавству, сторони договору без будь-яких застережень підписали договір, обумовивши відповідальність за його невиконання. Оспорюваний кредитний договір передбачає лише ті види відповідальності позичальника за невиконання договору, які передбачені ЦК України. Враховуючи особливості кредитного договору, встановлені ним види відповідальності позичальника за невиконання договору, є адекватними і такими, що покликані забезпечити добровільне гарантоване повернення позичальником отриманих грошових коштів і спонукати останнього до їх повернення у встановлені договором строки.
Верховний Суд погоджується з висновками, викладеним в рішенні суду апеляційної інстанції про те, що  ОСОБА_1 не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, його доводи є необґрунтованими та не підтверджені матеріалами справи, тому правомірно спростовані судом апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримання вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, повно і всебічно дослідив обставини в справі, обґрунтовано застосував положення статей 203, 215 ЦК України до правовідносин учасників справи. 
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування статті 55 ЦПК України апеляційним судом є необґрунтованими, оскільки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надало суду необхідні документи для залучення до участі у справі його правонаступника - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». 
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки фактично зводяться до незгоди зі встановленими фактичними обставинами в справі та стосуються переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції у постанові помилково зазначив, що відповідачем у справі є уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в Акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та кредит» Чернявська О. С., замість ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Проте указане не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення. За змістом позовних вимог  ОСОБА_1 саме ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» визначений як відповідач у цій справі, а зазначена уповноважена особа Фонду є працівником Фонду та діє від імені банку в межах повноважень Фонду, така особа у цивільному процесі може виступати представником банку та не має самостійної процесуальної дієздатності.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Рівненського апеляційного суду від 11 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний