Номер провадження: 22-ц/813/3408/20 
Номер справи місцевого суду: 523/12031/16-ц
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Комлевої О.С.,
               за участю:
секретаря                        Ющак А.Ю.,
апелянта                         ОСОБА_1 ,
представників ОСОБА_1 : адвоката Нікітіної Г.Е., адвоката Лісовської М.М.,
відповідача                         ОСОБА_2 ,
представника АТ «ПРИВАТБАНК» - Яковлєвої-Ангеловської О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, 

                                встановив:
       
25 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства комерційного банку (далі - ПАТ КБ) «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.03.2016 року.
В обґрунтування  вимог позивач вказував на те, що договір купівлі-продажу  вказаної квартири  був укладений між відповідачами  з порушенням  порядку його укладення. Рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено 22.07.2010 року, тобто минуло більше шести років, а тому  строк давності  для стягнення заборгованості  вже давно сплинув, строк пред`явлення  судового рішення до виконання  один рік, тому рішення втратило свою актуальність. Крім того, текст рішення не відповідає  встановленим положенням   Закону України «Про іпотеку», які були  конкретизовані роз`ясненнями Верховного Суду  України в постановах  в справах  №6-61цс15 та №6-1935цс15 та є обов`язковими для застосування всіма судами. Ціна продажу не була вказана в рішенні та під час укладення угоди не узгоджувалася з позивачем, квартира не оглядалася працівниками банку, тому звіт по  оцінці не може відповідати дійсній вартості квартири, оскільки отриманий в порушення приписів  Закону. Іпотекодавцю не направлялося  повідомлення про укладення договору, яким порушено  його права.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що договір укладено без порушень, навпаки  з дотриманням всіх вимог Закону. Спірна квартира знаходилася в дуже поганому стані, там давно ніхто не жив і їй довелося здійснити її ремонт.
Представник відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в судове засідання не з`явилася, направила до суду письмові заперечення  в яких вказувала на те, що договір укладено відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку»,  ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири, в свою чергу відповідачем не надано доказів в підтвердження недійсності угоди.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року, та постановлення нового, про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї (т.1, а.с.221-223), колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 31.10.2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір №ODH0GK01420223, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 138 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.10.2021 року.
22 липня 2010 року Приморським районним судом м. Одеси у справі № 2-2814/10 за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на іпотечне майно було прийнято заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за договором №ODH0GK01420223 від 31.10.2006 року в розмірі 113659,46 доларів США, що за курсом 7,70 грн. за 1 долар США, відповідно до службового розпорядження НБУ №417/167 від 5.05.09 року складає 875177,84 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну на праві приватної власності ОСОБА_1 квартиру, загальною площею 63,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №ODH0GK01420223 від 01.11.06 р.) із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (т.1, а.с.13). Вказане судове рішення набрало законної сили.

03.03.2016 року  ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»», який в особі свого представника  Худобіна О.В.,  та діючи від імені ОСОБА_1 , на підставі заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22.07.2010 року  у справі №2-2814/10, та ОСОБА_2   уклали договір купівлі-продажу  квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко  С.В. та зареєстровано в реєстрі за №266 (т.1, а.с.71-72).
Із змісту вказаного договору видно, що за домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 742 027,60 грн., які продавець  одержав від покупця повністю  до дати підписання  договору, шляхом безготівкового розрахунку, на рахунок № НОМЕР_1 (ПриватБанку) від 01.03.2016 року. Згідно з оцінкою майна  №RS00-160302-001, виготовленого ТОВ «Акр-Консалт» від 02.03.2016 року вартість квартири складає 699 446,83 грн.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до  умов договору іпотеки вказаної квартири, укладеного 01.11.2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»  та ОСОБА_1 , звернення стягнення  на предмет іпотеки  здійснюється у випадках передбачених п.п. 16.7.1, 16.7.2, 16.9. цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням  про  задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі (п.22).
При цьому суд зазначив, що на підставі вищевказаного заочного судового рішення від 22.07.2010 року, у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором №ODH0GK01420223 від 31.10.06 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість по договору, яка станом на 06.05.09 року складала 113 659,46 доларів США, що за курсом 7,70 НБУ відповідно до службового розпорядження НБУ №417/167 від 5.05.09 року складала  875 177,84 грн, із яких: заборгованість по кредиту - 111 479,06 доларів США; заборгованість за відсотками - 1 915,69 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання - 24,71 долари США; заборгованість по комісії - 240,00 доларів США.

Суд першої інстанції також виходив із того, що відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Нормами ч.1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.216 ЦК України).
Відповідно до вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку», якщо   рішення   суду   або  договір  про  задоволення  вимог іпотекодержателя  (відповідне  застереження в іпотечному договорі) передбачає  право  іпотекодержателя  на  продаж  предмета  іпотеки будь-якій  особі-покупцеві,  іпотекодержатель  зобов`язаний  за 30 днів  до  укладення  договору  купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти    цей    договір.   У   разі   невиконання   цієї   умови іпотекодержатель  несе  відповідальність  перед  такими особами за відшкодування  завданих  збитків.
Протягом тридцятиденного   строку   з  дня  отримання  такого повідомлення особа,  яка має  зареєстровані  права  чи  вимоги  на предмет  іпотеки,  вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій   намір   купити   предмет   іпотеки.   З    дня отримання іпотекодержателем   цього   повідомлення   вказана  особа  набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у  іпотекодержателя. Якщо  таких  повідомлень  надійшло  декілька,  право  на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі,  яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. 
Якщо особа,  яка  висловила  намір  придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення  договору купівлі-продажу  предмета  іпотеки  з іпотекодержателем протягом 5 днів  після  закінчення  вказаного  вище тридцятиденного строку, вона  втрачає  право  на  придбання  предмета  іпотеки.  Це  право переходить  до  інших  осіб,  які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.
Якщо особи,  які  мають  зареєстровані  права  чи  вимоги  на предмет   іпотеки,   не   висловили    наміру    його    придбати, іпотекодержатель  вправі  продати  предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.
Дії  щодо  продажу  предмета  іпотеки  та  укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі   іпотечного  договору,  який  містить  застереження  про задоволення    вимог   іпотекодержателя,   що   передбачає   право іпотекодержателя  на  продаж  предмета  іпотеки,  без необхідності отримання    для    цього    будь-якого   окремого   уповноваження іпотекодавця.
Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється  за  згодою  між іпотекодавцем  і  іпотекодержателем  або  на підставі оцінки майна суб`єктом  оціночної  діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни   на   цей   вид   майна.   У  разі  невиконання  цієї  умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем  в  останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу  предмета  іпотеки  та звичайною ціною на нього.

Розподіл    коштів   від   продажу   предмета   іпотеки   між іпотекодержателем  та іншими особами, що мають зареєстровані права чи   вимоги   на   предмет  іпотеки,  здійснюється  відповідно  до встановленого  пріоритету  та  розміру  цих  прав  чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.
Іпотекодержатель,  який  реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю,  боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим  іпотекодержателям  звіт  про  розподіл  коштів  від продажу предмета іпотеки. 
Договір купівлі-продажу     предмета    іпотеки,    укладений відповідно до цієї статті,  є правовою  підставою  для  реєстрації права  власності  покупця  на  нерухоме  майно,  що було предметом іпотеки. 
Згідно з нормами ч.1 ст.39 Закону у разі задоволення судом позову про  звернення стягнення  на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір  вимог  та всі його складові,  що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого   майна,   за   рахунок   якого    підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо  забезпечення  збереження  предмета  іпотеки  або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета   іпотеки   шляхом   проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу,  встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та  розмір  вимог інших кредиторів,  які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна   предмета   іпотеки   для   його    подальшої реалізації. 
При цьому суд першої інстанції також виходив із того, що за матеріалами нотаріальної справи при укладенні договору було враховано оцінку вартості майна станом на 02.03.2016 року, відсутність зареєстрованих осіб в квартирі, лист повідомлення  іпотекодавця  про намір продати квартиру та добровільне звільнення квартири, яке було отримано  ОСОБА_1 30.03.2015 року.
Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов є безпідставним, оскільки при укладенні договору про продаж спірної квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко  С.В. та зареєстровано в реєстрі за №266, не було допущено порушень вимог Закону та прав позивача ОСОБА_1 .
       
Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, виходячи наступного.

Так, у відповідності до п.1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304-VІІ, в редакції, діючої а момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири - 03.03.2016 року, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 
таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці за умови, що у позичальника/майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Так, судом не було враховано, що в даному випадку позивачу ОСОБА_1 був наданий споживчий кредит кредитною установою, яка є резидентом України, в іноземній валюті, що підтверджується вищевказаним заочним рішенням Приморського районного суду м. Одесаи від 22 липня 2010 року (т.1, а.с.13).
Із цього ж судового рішення вбачається, що вказана квартира є предметом іпотеки, якою було забезпечено виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом купівлі-продажу, є єдиним житлом позивача ОСОБА_1 і в його власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.
Загальна площа вказаної квартири складає 63,6 кв.м., тобто є меншою ніж 140 кв. метрів.

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що продаж вказаної квартири є незаконним і таким, що порушує вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - ЗУ «Про мораторій…»).

Таких правових позицій дотримується Велика Палата Верховного Суду, які вона висловила в своїй Постанові від 10 квітня 2019 року, у справі № 726/1538/16-ц, провадження № 14-111цс19.
Так, в даній Постанові йдеться про те, що дії Банку з відчуження без згоди власника предмета іпотеки, яке підпадає під дію ЗУ «Про мораторій…» не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а тому даний правочин має бути визнаний недійсним.

Ті обставини, що у власності ОСОБА_1 відсутнє інше нерухоме житлове майно свідчать наступні обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири на ім`я відповідачки ОСОБА_2 , її власником був позивач ОСОБА_1 (т.1, а.с.11-звор., 71-72, 75-78, 97, т.2, а.с.19-21).
Згідно довідки про склад сім`ї вказана квартира дійсно належить ОСОБА_1 , який в ній не зареєстрований (т.1, а.с.91).
Що стосується місця реєстрації позивача ОСОБА_1 , то він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с.99), яка належала на праві приватної власності сестрі ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , допитаною в суді апеляційної інстанції в якості свідка.
Однак 02.06.2010 року 2110/3000 частин вказаної квартири, та 28.05.2012 року інші 890/3000 частин вказаної квартири, тобто квартиру в цілому ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 (т.2, а.с.50, 51).
На даний час позивач ОСОБА_1 ніде не зареєстрований, що підтверджується адресною довідкою, виданою відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (т.1, а.с.242).

Квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 64,6 кв.м., жилою площею 41,7 кв.м. та яка належала на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 , на підставі договору дарування частини квартири від 06.12.2005 року, на що посилається представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (т.2, а.с.39), належить на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2009 року (т.2, а.с.43).
Що стосується квартири АДРЕСА_5 , яка на думку відповідачів належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає наступне.
Так, як вбачається з Відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі договору дарування від 01.09.2006 року, та на підставі спільної часткової власності ОСОБА_1 належало на праві спільної часткової власності 727/1000 частин квартири АДРЕСА_6 (т.2, а.с.20, 23-24).

В подальшому КП ОМБТІ та РОН надало Висновок від 21.02.207 року про те, що вказана комунальна квартира підлягає розділу між її власниками, з однієї сторони: ОСОБА_1 , з іншої: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т.2, а.с.113).
У зв`язку з цим, Приморська РА видала Розпорядження № 915 від 08.05.2007 року, яким за позивачем ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 58,5 кв. м, а за іншими співвласниками: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було визнано право власності на кв. ІНФОРМАЦІЯ_1 , загальною площею 22.8 кв.м. (т.2, а.с.114).
В подальшому Приморська РА видала Розпорядження № 1364 від 29.08.2008 року, яким змінила функціональне призначення квартири АДРЕСА_8 і дозволила ОСОБА_1 перевести вказане житлове приміщення в нежитлове - офіс-магазин з фасадним входом по АДРЕСА_9 , загальною площею 63,6 кв.м., № НОМЕР_2 (т.2, а.с.25).
05.09.2008 року ОСОБА_1 було видано Свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення офісу-магазину № НОМЕР_2 , загальною площею 63,6 кв.м., яке в той же день було зареєстровано в Державному реєстрі (т.2, а.с.26, 27).

В подальшому ОСОБА_1 здійснив відчуження вказаного нежитлового приміщення, шляхом продажу його 447/1000 частин громадянину ОСОБА_9 про що був укладений відповідний нотаріально-посвідчений договір від 27.12.2011 року, та шляхом дарування його 553/1000 частини відповідно до нотаріально-посвідченого договору дарування від 01.02.2012 року громадянці ОСОБА_10 , тобто здійснив відчуження всього цього приміщення (т.2, а.с. 28-31).

Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що на праві власності ОСОБА_1 належить будь-яке інше житлове приміщення в м. Одесі, окрім спірного - по АДРЕСА_2 , загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 31 кв.м., про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т.2, а.с.19).

Той факт, що ОСОБА_1 проживав у спірній квартирі, оскільки не має іншого житла, підтверджується розпискою від 30.03.2015 року про отримання ним поштової кореспонденції від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» саме за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.95). 
Зазначеними обставинами спростовуються доводи відповідачів про те, що на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 у вказаній кватирі не проживав.

Більше того, у разі не проживання ОСОБА_1 у вказаній квартирі, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не отримувало б виконавчий лист та не зверталось би до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання судового рішення (т.2, а.с.121-123).
За вказаним виконавчим листом рішення суду про виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири було виконано 12.03.2016 року, про що свідчить копія Постанови головного державного виконавця Приморського ВДВС ОМУЮ Ковтун Л.Ю. про закінчення виконавчого провадження ВП № 50153790 (т.2, а.с.121).
Таким чином, оскільки рішення суду про примусове виселення ОСОБА_1 було виконано 12.03.2016 року, то колегія суддів дійшла висновку, що докази у справі в своїй сукупності свідчать про те, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу - 03.03.2016 року, позивач ОСОБА_1 проживав у квартирі АДРЕСА_1 .

При цьому, колегія суддів зазначає, що показання ОСОБА_11 , допитаної в суді апеляційної інстанції 21.10.2020 року в якості свідка, та яка пояснила суду, що вона жодного разу не бачила в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , вищевказаного висновку колегії суддів не спростовує. 

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири в період дії ЗУ «Про мораторій…» було заборонено, про що вказано вище, а тому колегія суддів вважає за необхідне визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 03.03.2016 року на підставі заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22.07.2010 року  у справі №2-2814/10, між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко  С.В. та зареєстровано в реєстрі за №266.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду слід скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 03.03.2016 року на підставі заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22.07.2010 року  у справі №2-2814/10, між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко  С.В. та зареєстровано в реєстрі за №266.

У відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та АТ АК «ПРИВАТБАНК» в рівних частках на корись позивача ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір за подання позову в загальній сумі 826,80 грн. (275,60 грн. + 551,20 грн.) та апеляційної скарги у сумі 826,80 грн. (т.1, а.с.2, 3, 160), по 826,89 грн. з кожного. 

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 03.03.2016 року на підставі заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22.07.2010 року  у справі №2-2814/10, між Публічним акціонерним товариством Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко  С.В. та зареєстровано в реєстрі за №266.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 понесений судовий збір у сумі 826,80 грн. (вісімсот двадцять шість гривень 80 копійок).

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», код ЄДРПОУ 14360570, на користь ОСОБА_1 понесений судовий збір у сумі 826,80 грн. (вісімсот двадцять шість гривень 80 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 27.10.2020 року. 

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

                                                       Л.А. Гірняк

       О.С. Комлева