Постанова
Іменем України
 
07 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 478/5566/18
провадження № 61-3554св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,                  Коротенка Є. В.,  
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки
 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2019 року у складі судді Гуденко О. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 січня 2020 року у складі колегії суддів: Лисенка П. П., Галущенка О. І.,                       Серебрякової Т. В.,
 
 ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк», банк), звернулося до Заводського районного суду м. Миколаєва                       з позовом, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 липня 2005 року № 205-ф у розмірі 52 627,86 дол. США звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 106,9 кв. м, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження                з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною                        303 153,00 грн.
 
На обґрунтування заявлених вимог банк зазначав, що 06 липня 2005 року між ним та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 205-Ф, на забезпечення належного виконання якого 06 липня 2005 року між сторонами кредитного договору укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передала             в іпотеку вказану квартиру. 
 
03 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_2  укладено додаткову угоду                   № 1 до кредитного договору, згідно з якою пункт 1.3.4 договору викладено                    в іншій редакції -  строк сплати процентів та тіла кредиту здійснюється з 01 до 25 числа кожного місяця.
 
У зв`язку з неналежним виконанням кредитного договору 12 липня 2010 року банк направив ОСОБА_2 та поручителю ОСОБА_3 повідомлення про необхідність дострокового повернення кредиту, який на 08 липня 2010 року становив 17 346,78 дол. США без урахування пені.  
 
Оскільки досудова вимога виконана не була, 20 жовтня 2011 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва стягнено з ОСОБА_2 та                   ОСОБА_3 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором                   у розмірі 163 268,79 грн. Рішення суду не виконано.
 
Згідно з інформаційною довідкою від 01 серпня 2018 року № 132911555                    з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна  предмет іпотеки відчужено ОСОБА_1 . 
 
Посилаючись на те, що відповідач, придбавши квартиру, яка перебуває в іпотеці у банку, набула статусу іпотекодавця і всіх прав та обов`язків за іпотечним договором у тому самому обсязі і на тих самих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки; кредитні зобов`язання ОСОБА_2  не виконані,  банк просив позов задовольнити.
 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2018 року справу прийнято до провадження після передання з Заводського районного суду 
 м. Миколаєва за підсудністю.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Центральний районний суд м. Миколаєва рішенням від 23 жовтня 2019 року                              в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявлені банком позовні вимоги є обґрунтованими, однак банк пропустив позовну давність, про застосування якої просив представник відповідача, поважних причин пропуску цього строку банк не навів. 
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Миколаївський апеляційний суд постановою від 20 січня 2020 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2019 року залишив без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що  рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій 21 лютого 2020 року до Верховного                                Суду, АТ «УкрСиббанк» просить  скасувати  рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2019 року і постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 січня 2020 року,  справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права  та застосуванням судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах.
 
Єдиною підставою для відмови у позові є застосування судами частини четвертої статті 267 ЦК України з огляду на те, що представник відповідача заявив відповідне клопотання до ухвалення рішення. 
АТ «УкрСиббанк» згоди на відчуження переданого в іпотеку майна не надавало, про що зазначалося у позові, тому, враховуючи норми статей 9, 12 Закону України «Про іпотеку», статей 215, 216 ЦК України, договір купівлі-продажу                    від 22 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , є нікчемним (недійсним в силу вимог закону) та не створює жодних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Надання оцінки договору купівлі-продажу на предмет його нікчемності має вирішальне значення для правильного вирішення спору.
Для встановлення вказаного питання слід дослідити докази щодо наявності чи відсутності згоди АТ «УкрСиббанк» на укладення вказаного договору купівлі-продажу. При цьому встановлення обставин не входить до повноважень суду касаційної інстанції, тому суд касаційної інстанції не може ухвалити рішення по суті заявлених вимог, що дає підстави для скасування оскаржуваних рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою.
Законодавство передбачає право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Банк лише влітку 2018 року дізнався про те, що державний реєстратор                       18 травня 2018 року безпідставно провів державну реєстрацію припинення обтяження № 26221274  та виключив запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек, тому суди попередніх інстанцій, відмовляючи банку в задоволенні пред`явленого до ОСОБА_1 позову, застосували позовну давність без надання належної правової оцінки обставинам, які мають істотне значення для повного та всебічного розгляду цієї справи.
 
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 січня                2019 року у справі № 759/2328/16-ц, від 16 травня 2019 року у справі №922/2250/16, від 28 січня 2020 року у справі № 910/9158/16, від 19 лютого             2020 року у справі № 910/3127/19, від 18 березня 2020 року у справі                                № 332/4182/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 761/12901/13-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 травня 2018 року у справі                      № 910/73/17 (провадження № 12-67гс18), від 29 травня 2019 року у справі                   № 501/1703/16-ц (провадження  № 14-138цс19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з  Центрального районного суду м. Миколаєва.
 
22 квітня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 липня 2005 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 205-Ф, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі             35 000,00 дол. США, що еквівалентно 176 925,00 грн,  зі сплатою 14 % річних, кінцевий термін повернення - 05 липня 2012 року. 
 
На забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань за кредитним договором 06 липня 2005 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 106,9 кв. м, заставною вартістю 303 153, 00 грн. 
 
03 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якої пункт 1.3.4 кредитного договору виклали в іншій редакції, зазначивши, що строк сплати процентів і тіла кредиту здійснюється з 01 до  25 числа кожного місяця.
 
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору 12 липня               2010 року банк направив ОСОБА_2 та поручителю ОСОБА_3 повідомлення про необхідність сплати боргу за кредитним договором, який на 08 липня           2010 року становив 17 346,78 дол. США, без урахування нарахованої пені, вважаючи, що термін дострокового повернення кредиту настав.
 
Оскільки досудова вимога не була виконана, позивач звернувся до суду                        з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку з боржника і поручителя, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2011 року задоволено, стягнено солідарно з             ОСОБА_2 та ОСОБА_3 163 268,79 грн заборгованості за кредитним договором. 
 
За наслідками службової перевірки встановлено, що 18 травня 2018 року державний реєстратор Баштанського районного відділу ДВС ГТУЮ                                   у Миколаївській області Іскяндарова А. Ф. провела державну реєстрацію припинення обтяження № 26221274 : іпотека - квартира в АДРЕСА_1 , іпотекодавець ОСОБА_2 , іпотекодержатель - АКІБ «УкрСиббанк», та виключила запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек                          за № 3852294. Державна реєстрація проведена за документами, оригіналів та сканкопій яких не існує, а також на підставі рішення суду, яке Центральний районний суд м. Миколаєва не ухвалював (відповідь ГТУЮ у Миколаївській області від 25 червня 2018 року). 
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору купівлі-продажу від 22 травня 2018 року № 1844, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Поліщук Л. В., право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права                  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права                 в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не  підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця  і  має  всі  його права і несе всі його обов`язки за іпотечним 

договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
 
У разі відсутності чинного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі рішення суду, яке не існує. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.
 
Встановивиши, що державний реєстратор Баштанського районного відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Іскяндарова А. Ф. провела державну реєстрацію припинення обтяження № 26221274 - іпотеки квартири  

АДРЕСА_1 , іпотекодавець ОСОБА_2 , іпотекодержатель АКІБ «Укрсиббанк», та виключила запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек № 3852294 за документами, оригіналів та сканкопій яких не існує, а також на підставі рішення суду, яке Центральний районний суд м. Миколаєва не ухвалював, суди дійшли правильного висновку, що іпотека є дійсною для ОСОБА_1 як набувача цього майна.  
 
Такі висновки судів відповідають висновками Верховного Суду викладеним, зокрема, у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 640/3775/16-ц (провадження № 61-17880св18).
 
Аргументи касаційної скарги щодо незастосування судами при вирішенні справ по суті заявлених вимог постанов Верховного Суду щодо нікчемності укладеного договору купівлі-продажу Верховний Суд не бере до уваги, оскільки суди обґрунтовано вважали, що у цій справі іпотека є дійсною для ОСОБА_1 
 
22 жовтня 2019 року представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності до заявлених вимог банку.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням                                  з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,                   є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
 
Суди встановили, що, направивши позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту 12 липня 2010 року, банк змінив строк виконання зобов`язання, і з часу невиконання такої вимоги у банку виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, однак позов подано до суду лише             у серпні 2018 року. Суди не встановили і позивач не зазначив поважних причин пропуску ним позовної давності за заявленими вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки.  
 
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові                       від 17 червня 2020 року у справі № 759/12136/15 (провадження № 61-17165св19).
 
За таких обставин суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог  з підстав спливу позовної давності.
 
Аргументи касаційної скарги про дотримання банком позовної давності при зверненні до суду з цим позовом з підстав обізнаності банку про перехід права власності на предмет іпотеки лише влітку 2018 року на увагу не заслуговують, оскільки право на звернення з цим позовом у банку виникло після спливу строку, встановленого у вимозі про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором і жодним чином не пов`язане з часом відчуження спірного майна.
 
Доводи касаційної скарги щодо незастосування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду, викладених у зазначених у касаційній скарзі постановах, на увагу не заслуговують, оскільки ухвалені у цій справі рішення не суперечать цим висновкам.
 
Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до незгоди з висновками судів і тлумачення на свій розсуд норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 січня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев
 
С. Ю. Бурлаков 
                                                                                                            
                                                                                                            Є. В. Коротенко