Постанова
Іменем України
 
02 грудня 2020 року
місто Київ
 
справа № 761/22513/15-ц
провадження № 61-46920св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Погрібного С. О. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Гаражно-будівельний кооператив «Авіатор», голова правління Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор» Храплюк Сергій Михайлович,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аксепт-транс»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Транс» на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Поліщук Н. В., Соколової В. В., 
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом, який під час розгляду справи уточнив, та остаточно просив:
- визнати незаконними рішення, дії та бездіяльність посадових осіб правління Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор» (далі - ГБК «Авіатор»), а саме: голови правління ГБК «Авіатор» ОСОБА_2 з повноваженнями до звітно-виборних загальних зборів членів ГБК «Авіатор» від 17 березня 2012 року та голови правління ГБК «Авіатор» ОСОБА_3 з 17 березня 2012 року, з часу його обрання на цю посаду, які після 17 березня 2012 року не здійснили до цього часу передачу (перший) та не прийняли за актом приймання-передачі (другий) печатки ГБК «Авіатор» і товарно-матеріальних цінностей кооперативу, внаслідок чого ОСОБА_2 незаконно з 17 березня 2012 року створені умови користуватися наявною у нього печаткою ГБК «Авіатор» та підписувати будь-які фіктивні документи та інші правочини від імені кооперативу, у тому числі і протокол засідання правління кооперативу від 15 лютого 2012 року № 2, а ОСОБА_3 - безконтрольно розпоряджатися коштами кооперативу та сприяти стороннім особам користуватися печаткою кооперативу і затверджувати від імені кооперативу фіктивні документи на шкоду інтересам ГБК «Авіатор» та його членів;
- визнати недійсним вчинений односторонньо головою правління ГБК «Авіатор» ОСОБА_2 витяг зборів правління ГБК «Авіатор» від 15 лютого 2012 року - запис у ньому про уповноваження голови правління ОСОБА_2 на укладення та підписання угоди про реструктуризацію заборгованості за договором від 19 листопада 2001 року № 12/01 щодо будівництва підземного двоповерхового гаража, та на підставі цього протоколу укладення ним від імені ГБК «Авіатор» з Товариством з обмеженою відповідальністю «Аксепт-транс» (далі - ТОВ «Аксепт-транс») угоди від 15 лютого 2012 року.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 17 січня 2017 року закрив провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) у частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним вчиненого односторонньо головою правління ГБК «Авіатор» ОСОБА_2 витягу зборів правління ГБК «Авіатор» від 15 лютого 2012 року - запису у ньому про уповноваження голови правління ГБК «Авіатор» ОСОБА_2 на укладення та підписання угоди про реструктуризацію заборгованості за договором від 19 листопада 2001 року № 12/01 про будівництво підземного двоповерхового гаража.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції керувався тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2016 року, визнано недійсним рішення зборів правління ГБК «Авіатор» від 15 лютого 2012 року, оформлене протоколом за № 2, про уповноваження голови правління ГБК «Авіатор» ОСОБА_2 на укладення та підписання угоди про реструктуризацію заборгованості за договором від 19 листопада 2001 року № 12/01 про будівництво підземного двоповерхового гаража на АДРЕСА_1 . Тобто існує ухвалене судом рішення, яке набрало законної сили, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав щодо вирішення позовних вимог, визначених у частині першій пункту третього позовних вимог від 07 серпня 2015 року з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17 січня 2017 року.
Після цього у провадженні суду залишилися вимоги у частині визнання недійсним вчиненого односторонньо головою правління ГБК «Авіатор» ОСОБА_2 протоколу № 2, укладення ним від імені кооперативу угоди від 15 лютого 2012 року про реструктуризацію заборгованості за договором від 19 листопада 2001 року № 12/01 про будівництво підземного двоповерхового гаража, а також вимоги про визнання незаконними рішень, дій та бездіяльності посадових осіб правління ГБК «Авіатор», а саме: голови правління ГБК «Авіатор» ОСОБА_2 з повноваженнями до звітно-виборних загальних зборів членів ГБК «Авіатор» від 17 березня 2012 року та голови правління ГБК «Авіатор» ОСОБА_3 з 17 березня 2012 року, з часу його обрання на цю посаду, які після 17 березня 2012 року не здійснили до цього часу передачу (перший) та не прийняли за актом приймання-передачі (другий) печатки ГБК «Авіатор» і товарно-матеріальних цінностей кооперативу, внаслідок чого ОСОБА_2 незаконно з 17 березня 2012 року були створені умови користуватися наявною у нього печаткою ГБК «Авіатор» та підписувати будь-які фіктивні документи та інші правочини від імені кооперативу, у тому числі і протокол засідання правління кооперативу від 15 лютого 2012 року № 2, а ОСОБА_3 - безконтрольно розпоряджатися коштами кооперативу та сприяти стороннім особам користуватися печаткою кооперативу і затверджувати від імені кооперативу фіктивні документи на шкоду інтересам ГБК «Авіатор» та його членів.
Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 14 травня 2018 року закрив провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним вчиненого односторонньо головою правління ГБК «Авіатор» ОСОБА_2 протоколу № 2 правління ГБК «Авіатор», укладення ним від імені кооперативу угоди від 15 лютого 2012 року про реструктуризацію заборгованості за договором від 19 листопада 2001 року № 12/01 про будівництво підземного двоповерхового гаража.
Зазначену ухвалу обґрунтовано тим, що позивач є членом ГБК «Авіатор», був членом правління ГБК «Авіатор», має право на участь в управлінні кооперативом, тому оспорює укладений колишнім головою кооперативу протокол та угоду. Згідно з ухвалою Господарського суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року у справі № 910/11436/16 стосовно ГБК «Авіатор» порушено провадження у справі про банкрутство із визнанням ТОВ «Аксепт-транс» його кредитором. Крім цього, рішенням Господарського суду міста Києва від 21 січня 2015 року у справі № 910/10915/14, що набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ГБК «Авіатор» до ТОВ «Аксепт-транс» про визнання недійсною угоди про реструктуризацію заборгованості від 15 лютого 2012 року. Суд вважав, що вимоги щодо визнання недійсним вчиненого односторонньо головою правління ГБК «Авіатор» ОСОБА_2 протоколу № 2, укладення ним від імені кооперативу угоди від 15 лютого 2012 року про реструктуризацію заборгованості за договором від 19 листопада 2001 року № 12/01 про будівництво підземного двоповерхового гаража підлягають розгляду в порядку господарського судочинства судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.
Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2017 року залишено без змін. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 14 травня 2018 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовував постанову, зокрема тим, що суд першої інстанції не перевірив, чи виникли між позивачем та відповідачем господарські правовідносини, чи член кооперативу діє у власних членських інтересах, які не є господарськими, чи порушені взагалі права позивача діями відповідача, які він оспорює, та передчасно вирішив питання про закриття провадження у зазначеній частині позовних вимог. Зазначені порушення, за висновками апеляційного суду, в силу вимог статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. При цьому апеляційний суд вважав безпідставним посилання суду першої інстанції на рішення Господарського суду міста Києва від 21 січня 2015 року у справі № 910/10915/14, зазначивши, що між двома юридичними особами спір правомірно розглянуто судами господарської юрисдикції. Однак у цьому спорі суб`єктний склад сторін є іншим, а тому суд першої інстанції повинен перевірити питання юрисдикційності цієї справи.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2019 року ТОВ «Аксепт-Транс» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року, у якій просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції від 14 травня 2018 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що вимоги про визнання недійсним вчиненого односторонньо головою правління ГБК «Авіатор» ОСОБА_2 протоколу № 2, укладення ним від імені кооперативу угоди від 15 лютого 2012 року про реструктуризацію заборгованості за договором від 19 листопада 2001 року № 12/01 про будівництво підземного двоповерхового гаража не підлягають розгляду за правилами цивільної юрисдикції. Незалежно від напряму діяльності ГБК «Авіатор» є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту. Члени гаражно-будівельного кооперативу є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними. Корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління або припинення діяльності такої юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув, а тому зазначені позовні вимоги не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 509/577/18 (провадження № 14-170цс19). Крім того, 11 жовтня 2016 року Господарський суд міста Києва порушив провадження у справі № 910/11436/16 про банкрутство ГБК «Авіатор».
Апеляційний суд не врахував, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною яких є боржник, а також спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 908/4804/14, а також у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2018 року у справі № 925/1874/13.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві позивач просив касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості. Водночас, враховуючи, що його подано до суду касаційної інстанції з пропуском строку, визначеного Верховним Судом для подання такого роду письмових звернень, відзив підлягає залишенню без розгляду за загальними правилами частини другої статті 126 ЦПК України.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 16 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справу від 28 квітня 2020 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину шосту статті 403 ЦПК України, оскільки касаційна скарга містить доводи порушення апеляційним судом правил предметної юрисдикції.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2020 року справу повернуто на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є членом ГБК «Авіатор», був членом правління ГБК «Авіатор», має право на участь в управлінні кооперативом, тому оспорює укладений колишнім головою кооперативу протокол та угоду.
Згідно з ухвалою Господарського суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року у справі № 910/11436/16 стосовно ГБК «Авіатор» порушено провадження у справі про банкрутство та визнано ТОВ «Аксепт-транс» його кредитором.
Крім цього, рішенням Господарського суду міста Києва від 21 січня 2015 року у справі № 910/10915/14, що набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ГБК «Авіатор» до ТОВ «Аксепт-транс» про визнання недійсною угоди про реструктуризацію заборгованості від 15 лютого 2012 року.
Оцінка аргументів касаційної скарги
Перевіряючи законність та обґрунтованість постановлених у справі рішень, Верховний Суду зробив такі висновки.
Спірні правовідносини регулюються Законом України від 10 липня 2003 року № 1087-IV «Про кооперацію» (далі - Закон № 1087-IV), який визначає правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні (преамбула цього Закону).
Згідно зі статтею 1 Закону № 1087-IV кооперація - система кооперативних організацій, створених з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб своїх членів.
Кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування (стаття 2 Закону 
№ 1087-IV).
Підвідомчість господарських справ установлена статтею 12 ГПК України 
(у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, далі - ГПК України), згідно з пунктами 1, 4 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах: між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув; між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.
Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (частина перша статті 20 ГПК України у редакції, чинній на час перегляду справи у касаційному порядку).
Аналізуючи норми права, можна зробити висновок, що на час звернення з позовом до суду (серпень 2015 року) у ГПК України були чітко передбачені категорії корпоративних спорів, які мали розглядатися за правилами господарського судочинства. До таких віднесено і справи за спорами учасників щодо участі в органах управління юридичної особи.
Із урахуванням наведених норм матеріального і процесуального права правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими.
Подібні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 509/577/18 (провадження № 14-170цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 640/1029/18 (провадження № 14-443цс19) та зазначила, що при визначенні підвідомчості (предметної та суб`єктної юрисдикції) справ, що виникають з корпоративних відносин, необхідно виходити з таких міркувань.
За змістом положень статті 167 ГК України корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Стаття 55 ГК України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.
Господарською діяльністю у ГК України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).
За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу статтею 63 ГК України віднесено кооперативні підприємства до корпоративних, а за формою власності - до підприємств колективної власності.
Корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.
Підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників) (стаття 93 ГК України).
Кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів (стаття 94 ГК України).
Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначається Законом № 1087-IV.
За змістом положень статей 2, 6, 9 цього Закону кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якої проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.
Обслуговуючий кооператив - це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку (статті 2, 23 Закону № 1087-IV).
Таким чином, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.
За змістом наведених норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи, має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.
Згідно з положеннями статті 12 Закону № 1087-IV основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.
Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.
Крім того, умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів передбачені Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» 
(далі - Закон № 2343-XII).
У зв`язку з набранням чинності (за винятком окремих положень) 19 січня 2013 року Законом України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» Закон № 2343-XII викладено в новій редакції.
Згідно з пунктом 7 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 
№ 2343-XII статтю 12 ГПК України доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство.
Відповідно до Закону України від 02 жовтня 2012 року № 5405-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов`язань» розділ Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.
Таким чином, вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи у спорах фізичної особи з вимогами до боржника, суди повинні враховувати положення пункту 1-1 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII, вимоги статті 15 ЦПК України, статті 12 ГПК України та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника.
Частиною четвертою статті 10 Закону № 2343-XII визначено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; про сплату податків, зборів (обов`язкових платежів); стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, а також визнання недійсними рішень державних органів, пов`язаних з майновими вимогами до боржника.
Пунктом 7 частини першої статті 12 ГПК України було передбачено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.
Відповідно до частини дев`ятої статті 16 ГПК України справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.
Аналогічна норма міститься й у пункті 8 частини першої статті 20 ГПК України у чинній редакції.
Верховний Суд звертає увагу на те, що станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції законодавство вже зазнало відповідних змін, зокрема 21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII (далі - Кодекс № 2597-VIII).
У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.
Відповідно до статті 7 Кодексу № 2597-VIII спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (частина перша).
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина друга статті 7 Кодексу № 2597-VIII).
Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи (частина третя статті 7 Кодексу № 2597-VIII).
Згідно з частинами першою-третьою статті 3 ГПК України у редакції, чинній на час касаційного перегляду, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України 
«Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Тобто законодавець визначив, що у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містяться процесуальні норми, які передбачають особливості розгляду справ зазначеної категорії.
Закон № 2343-XII втратив чинність з 21 жовтня 2019 року, з набранням чинності Кодексом № 2597-VIII.
Відтак можна зробити висновок, що Кодексом № 2597-VIII також передбачено особливості розгляду справ про банкрутство, зокрема статтею 7 цього Кодексу.
Оскільки суд має застосовувати відповідно до частини третьої статті 3 ГПК України правову норму, чинну на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду (перегляду) справи, у тому числі й у суді касаційної інстанції, Верховний Суд застосував норми Кодексу № 2597-VIII, які є чинними на час такого перегляду.
Зі змісту зазначених норм права випливає, що законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута.
Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача.
Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.
Таким чином, з огляду на положення законодавства України, чинного на момент розгляду справи апеляційним судом, законодавець вкотре підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Зазначені висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19) та від 18 лютого 2020 року у справі № 9181/335/17 (провадження № 12-160гс19).
Відповідно до матеріалів справи предметом спору у цій справі є майнові вимоги до боржника, щодо якого ухвалою Господарського суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року у справі № 910/11436/16 порушено провадження у справі про банкрутство.
Отже, виходячи зі змісту та підстав позову, характеру спірних правовідносин, ураховуючи наведені положення чинного законодавства, спір у цій справі відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.
Враховуючи, що правомірним є скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, Верховний Суд має застосувати ту норму права, яка є чинною на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду (перегляду) справи, у тому числі й у суді касаційної інстанції. Наведене покладає на суд касаційної інстанції обов`язок вирішити процесуальне питання про передачу цієї справи на вирішення компетентного національного суду. Втім, вирішенню цього процесуального питання перешкоджає ухвала суду першої інстанції, яка також підлягає скасуванню з метою дотримання прав позивача на доступ до правосуддя та на розгляд його справи уповноваженим судом.
Таким чином, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа підлягає передачі до господарського суду, на розгляді якого перебуває справа про банкрутство ГБК «Авіатор».
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Отже, спір у цій справі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції. За встановлених обставин справу необхідно передати справу до Господарського суду міста Києва, на розгляді якого перебуває справа № 910/11436/16 про банкрутство ГБК «Авіатор».
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Відзив ОСОБА_1 від 06 квітня 2020 року на касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Транс» на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року залишити без розгляду.
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Транс» задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 14 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року скасувати, матеріали справи № 761/22513/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор», голови правління Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор» Храплюка Сергія Михайловича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аксепт-транс», про визнання незаконними рішень, дій та бездіяльності посадових осіб та визнання угоди недійсною передати до Господарського суду міста Києва, на розгляді якого перебуває справа № 910/11436/16 про банкрутство Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор».
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               С. О. Погрібний

Судді                                                                                                            І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко