Постанова
Іменем України
 
28 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 310/5228/17
провадження № 61-8202св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.
 
учасники справи:
позивач - територіальна громада міста Бердянська в особі Бердянської міської ради,
відповідачі: Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Запорізького апеляційного суду від 27 березня 2019 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С.,
 
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2017 року територіальна громада міста Бердянська в особі Бердянської міської ради звернулася до суду з позовом до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження про передачу у приватну власність квартири, зобов'язання повернути квартиру.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що розпорядженням Управління комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради 
від 06 листопада 1998 року № 8654 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у порядку приватизації передано у спільну сумісну власність трикімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 . Вказане розпорядження було видане на підставі заяви ОСОБА_3 від 14 жовтня 1998 року № 768 про передачу йому та членам його сім`ї, до яких він відніс ОСОБА_2 , у приватну власність зазначеної квартири, наймачем якої він є.
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області 
від 22 травня 2012 року, у справі № 2-4287/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права спільної сумісної власності, визнання права спільної часткової власності, визнання права власності на частину нерухомого майна, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2012 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 травня 
2012 року залишено без змін.
 
26 липня 2013 року між ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_1 укладений договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Кошкіною В. В., зареєстрований у реєстрі за № 4692.
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Запорізької області 
від 18 червня 2014 року шляхом виключення з його мотивувальної частини посилань на пропуск позовної давності, у справі № 310/6823/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання незаконним набуття права власності на нерухоме майно унаслідок приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності, встановлено, що під час приватизації квартири АДРЕСА_1 були допущені порушення діючого на той час законодавства у частині безоплатої передачі частини житла, оскільки не 
була урахована участь відповідача ОСОБА_2 у приватизації житла у місті Енергодарі, унаслідок чого були перевищені норми безоплатної передачі частини спірної квартири. Встановлено, що зазначене порушення було допущено як відповідачем ( ОСОБА_2 ), так і позивачем ОСОБА_3 .
 
Крім того, рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області 
від 28 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08 жовтня 2015 року, у справі № 310/5053/14-ц за 
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради, треті особи: 
ОСОБА_1 , Реєстраційна служба Бердянського міськрайонного управління юстиції, про визнання незаконним набуття права власності на житло унаслідок приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності, 
визнання незаконним та скасування розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради і свідоцтва про право власності на житло, встановлено факт порушення порядку приватизації квартири АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин має право на приватизацію займаного ним житла безоплатно лише один раз. Судом також встановлено порушення порядку приватизації квартири АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3 , який у 1998 році достовірно знаючи про те, що 
ОСОБА_2 та її діти ніколи не мешкали у місті Бердянську, зареєстрував їх 
місце проживання як членів своєї сім`ї у місті Бердянську, хоча на той час не перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, отримав з урахуванням їх як членів сім`ї на 4 особи, трикімнатну квартиру, яку у тому ж році приватизував на себе і ОСОБА_2 . На момент приватизації ОСОБА_2 не проживала у місті Бердянську, а проживала і працювала у місті Енергодарі, тобто ОСОБА_3 , достовірно знаючи про цей факт, протиправно включив її до приватизації квартири. Суд також встановив порушення порядку приватизації з боку 
ОСОБА_2 , яка на момент приватизації спірної квартири вже приймала 
участь у приватизації іншої квартири, вдруге використала частину вже використаних нею житлових чеків, і не мала права на оплату за надлишки житлової площі.
 
Наведені обставини, встановлені рішеннями, що набрали законної сили щодо Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому мають преюдиційне значення при вирішенні зазначеної справи, і дають підстави стверджувати, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка у свою чергу незаконно подарувала належну їй частку квартири ОСОБА_1 , незаконно набули у власність спірну квартиру, у зв`язку з чим вона підлягає поверненню територіальній громаді міста Бердянська в особі Бердянської міської ради.
 
Посилаючись на наведене, позивач просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Управління комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради від 06 листопада 1998 року № 8654 про передачу у приватну власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 06 листопада 1998 року Управлінням комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та передати Бердянській міській раді квартиру АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 січня 2019 року у задоволенні позову територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розпорядження Управління комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради 
від 06 листопада 1998 року № 8654 за своїм змістом та формою повністю відповідає вимогам чинного законодавства, прийнято органом місцевого самоврядування у межах своєї компетенції, визначеної законом. Під час приватизації житла у місті Енергодарі ОСОБА_2 не використала повністю житлові чеки, а тому на законних підставах приймала участь у приватизації квартири АДРЕСА_1 . За таких умов відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірне житло, виданого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також витребування у відповідачів та передачі його Бердянській міській раді. 
Суд також зазначив, що обставини правомірного набуття  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 встановлені рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області 
від 20 грудня 2011 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 травня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2012 року, а тому відповідно до положень частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) мають преюдиційне значення при вирішенні зазначеної справи і доказуванню не підлягають. Крім того, заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 березня 2014 року, у справі № 310/10855/13-ц 
ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Кошкіна В. В. про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину, скасування реєстрації права власності, що не спростовує правомірності укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору дарування 1/2 частини квартири.
 
Одночасно суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна давність щодо оспорювання приватизації квартири АДРЕСА_1 сплила 06 листопада 2001 року, а тому до спірних правовідносин має бути застосовано положення про позовну давність Цивільного кодексу Української РСР, що також встановлено ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08 жовтня 2015 року у справі 
№ 310/5053/14-ц, з посиланням на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 27 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради відмовлено. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з наявності визначених пунктом 3 частини третьої статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції, оскільки справу було розглянуто судом за відсутності відповідача ОСОБА_3 , який не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, і на зазначене порушення судом норм процесуального права заявник посилається у апеляційній скарзі. 
 
Відмовляючи у задоволенні вимог територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради про визнання недійсним розпорядження про передачу у приватну власність квартири, зобов`язання повернути квартиру, апеляційний суд зазначив про невідповідність висновків суду першої інстанції про те, що приватизація спірної квартири відбулася відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», фактичним обставинам справи та нормам матеріального права. Таких висновків суд першої інстанції дійшов не урахувавши, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 квітня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08 жовтня 2015 року, у справі 
№ 310/5053/14-ц яким встановлені преюдиційні при вирішенні зазначеної 
справи обставини порушення при приватизації спірного житла приписів Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» як ОСОБА_2 , 
яка під час приватизації квартири у місті Енергодарі частково використала житлові чеки, і мала право на приватизацію лише 8 кв. м у спірній квартирі, так і ОСОБА_3 , який у 1998 році, достовірно знаючи, що ОСОБА_2 та її діти ніколи не проживали у місті Бердянську, зареєстрував їх місце проживання як членів своєї сім`ї, хоча на той час не перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, та отримав з урахуванням кількості членів сім`ї, зокрема 
ОСОБА_2 як дружини та її дітей, трикімнатну квартиру, яку у тому ж році приватизував на себе та ОСОБА_2 . Зазначеним судовим рішенням також встановлено, що згідно з розрахунком надлишкової вартості загальної площі квартири, що приватизувалася, розмір загальної площі, що підлягала передачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 становив 52,00 кв. м, решта - 12,5 кв. м підлягала доплаті, унаслідок непроведення якої територіальна громада недоотримала кошти у розмірі 2,19 грн.
 
Водночас, оскільки приватизація житла відбулася у листопаді 1998 році, а з позовом про визнання недійсним розпорядження про передачу у приватну власність квартири, зобов`язання повернути квартиру, Бердянська міська рада в інтересах територіальної громади звернулася лише у серпні 2017 року, апеляційний суд вважав обгрунтованим висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності до заявлених вимог, вказавши, що встановлені судом обставини справи та належним оцінені докази спростовують доводи ОСОБА_3 про те, що про своє порушене право територіальній 
громаді стало відомо лише у 2017 році, коли він звернувся з відповідною 
скаргою до міського голови міста Бердянська. 
 
Апеляційний суд також зауважив, що звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 переслідує як кінцеву мету не захист прав територіальної громади, яка погодилася з рішенням суду першої інстанції, і не оскаржувала його в апеляційному порядку, а захист свого права користування житлом і права його одноособової приватизації, тоді як таке його право не підлягає захисту в 
обраний ним спосіб, оскільки надаючи у 1998 році житловим органам недостовірну інформацію про склад своєї сім`ї з метою отримання трикімнатної квартир, та у подальшому приховавши відомості про участь члена своєї сім`ї у приватизації іншого житла, ОСОБА_3 фактично зловживав своїми правами на шкоду інтересам територіальної громади.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та позицій інших учасників справи
 
У квітні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_3 , у якій він просив скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 27 березня 2019 року у частині застосування апеляційним судом 
позовної давності та ухвалити нове судове рішення, яким позов територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що відмовляючи у 
задоволенні позову територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради з підстав пропуску позовної давності, апеляційний суд не урахував, що право на позов у територіальної громади міста Бердянська виникло у липні 2017 року, коли він звернувся до Бердянської міської ради з відповідною заявою, і з вказаного часу і розпочався перебіг позовної давності 
до заявлених вимог. На час винесення оспорюваного розпорядження 
Управління комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради та Бердянська міська рада були самостійними юридичними особам, виконували різні функції, діяли самостійно і несли відповідальність за свою діяльність кожен окремо, а тому не могли і не повинні були автоматично знати про наявність тих чи інших актів один одного. Апеляційний суд на зазначене 
увагу не звернув, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, 
та зазначаючи, що позивачем пропущено позовну давність, не вказав з якої 
саме дати розпочався її перебіг, не урахував відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що Бердянська міська рада до липня 2017 року знала про наявність розпорядження Управління комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради від 06 листопада 1998 року № 8654, і не спростував доводи його апеляційної скарги про те, що про наявність зазначеного розпорядження позивачеві стало відомо лише з моменту надходження його заяви у липні 2017 року. Крім того, вказуючи про фактичну згоду позивача з висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою заяву Бердянської міської ради про підтримання його апеляційної скарги.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з місцевого суду .
 
Матеріали справи надійшли до Верховного Суду у травні 2019 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність 
або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 19 березня 1998 року ОСОБА_3 з сім`єю у складі трьох осіб: дружина ОСОБА_2 , син дружини ОСОБА_1 , донька дружини ОСОБА_4 видано ордер від 20 березня 1998 року № 326 на трикімнатну квартиру  АДРЕСА_1 .
 
10 квітня 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. 
 
14 жовтня 1998 року ОСОБА_3 звернувся до Управління комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради із заявою про приватизацію вказаної квартири, зазначивши у заяві про те, що житлове приміщення він займає разом з членами своєї сім`ї на умовах найму, заява підписана ним та ОСОБА_2 
 
Розпорядженням Управління комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради від 06 листопада 1998 року № 8654, заяву наймача ОСОБА_3 про передачу у власність квартири АДРЕСА_1 згідно із Законом України 
«Про приватизацію державного житлового фонду» задоволено. 
 
На підставі вказаного розпорядження, 06 листопада 1998 року Управлінням комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира 
АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві приватної власності.
 
14 жовтня 2010 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області 
від 22 травня 2012 року, у справі № 2-4287/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права спільної сумісної власності, визнання 
права спільної часткової власності, визнання права власності на частину нерухомого майна, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2012 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 травня 
2012 року залишено без змін.
 
26 липня 2013 року між ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_1 укладений договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Кошкіною В. В., зареєстрований у реєстрі за № 4692.
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Запорізької області 
від 18 червня 2014 року шляхом виключення з його мотивувальної частини посилань на пропуск позовної давності, у справі № 310/6823/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання незаконним набуття права власності на нерухоме майно унаслідок приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності, відмовлено. Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що під час приватизації квартири АДРЕСА_1 були допущені порушення діючого на той час законодавства щодо безоплатої передачі частини житла, оскільки не була врахована участь відповідача ОСОБА_2 у приватизації житла у місті Енергодарі, унаслідок чого перевищені норми безоплатної передачі частини вказаної квартири. 
Встановлено, що зазначене порушення було допущено як зі сторони відповідача ОСОБА_2 , так і зі сторони позивача ОСОБА_3 .
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області 
від 08 жовтня 2015 року, у справі № 310/5053/14-ц у задоволенні позову 
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Управління житлово-комунального 
господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради, треті особи: 
ОСОБА_1 , Реєстраційна служба Бердянського міськрайонного управління юстиції, про визнання незаконним набуття права власності на житло унаслідок приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності, 
визнання незаконним і скасування розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради і свідоцтва про право власності на житло, відмовлено. Зазначеними судовими рішеннями встановлено факт порушення ОСОБА_3 порядку приватизації квартири АДРЕСА_1 , який у 1998 році достовірно знаючи про те, що ОСОБА_2 та її 
діти ніколи не мешкали у місті Бердянську, зареєстрував їх місце проживання як членів своєї сім`ї у місті Бердянську, хоча на той час не перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, отримав з урахуванням членів сім`ї на 
4 особи трикімнатну квартиру, яку у тому ж році приватизував на себе і 
ОСОБА_2 . На момент приватизації ОСОБА_2 не проживала у місті Бердянську, а проживала і працювала у місті Енергодарі, тобто ОСОБА_3 , достовірно знаючи про цей факт, протиправно включив її до приватизації квартири. Суди також встановили порушення порядку приватизації 
ОСОБА_2 , яка на момент приватизації спірної квартири вже приймала 
участь у приватизації іншої квартири, вдруге використала частину вже використаних житлових чеків.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з таких підстав.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Статтею 346 ЦК України установлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. 
 
Приватизація житла здійснюється у порядку встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
 
Відповідно до пунктів першого, другого статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
 
Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими 
зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартир (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. 
 
Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
 
Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних 
будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства Українивід 16 грудня 2009 року № 396.
 
Урахувавши, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08 жовтня 2015 року, у справі № 310/5053/14-ц встановлені преюдиційні при вирішенні зазначеної справи обставини порушення порядку приватизації квартири АДРЕСА_1 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про обгрунтованість позовних вимог територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду щодо застосування позовної давності.
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд правильно застосував до спірних 
правовідносин положення ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року щодо позовної давності, а саме статті 71, 76, 80, 85 ЦК Української РСР, які кореспондують нормам чинного ЦК України (статті 257, 261, 267). 
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 71 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року, стаття 257 ЦК України).
 
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 76 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року,частина перша статті 261 ЦК України).
 
Позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатися про порушення 
свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
 
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України 
від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.
 
Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти, що відповідає правовій позиції 
Верховного Суду України, викладеній у постанові від 29 жовтня 2014 року у 
справі № 6-152цс14. 
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 80 ЦК Української РСР від 18 липня 
1963 року,частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Судами установлено, що квартира 
АДРЕСА_1  передана у приватнувласність ОСОБА_3 на підставі розпорядження Управління комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради від 06 листопада 1998 року № 8654, свідоцтво про право власності на житло, згідно з вказаним розпорядженням, видано Управлінням комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради 06 листопада 1998 року. Спори щодо правомірності приватизації відповідачами спірної квартири тривають з 
2011 року і територіальна громада міста Бердянська в особі створеного нею комунального підприємства залучалася до участі у їх розгляді як третя особа. З позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження Управління комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради від 
06 листопада 1998 року № 8654 про передачу у приватну власність 
ОСОБА_3 квартири 
АДРЕСА_1 ; визнання недійсним свідоцтва про 
право власності на житло, виданого 06 листопада 1998 року Управлінням комунального благоустрою виконавчого комітету Бердянської міської ради ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та передачу на користь Бердянської міської ради спірної квартир, територіальна громада міста Бердянська в особі Бердянської міської ради звернулася до суду у серпні 2017 року. Доказів на підтвердження того, вона не могла дізнатися про наявність розпорядження на передачу у приватну власність спірної квартир та свідоцтва про право власності на житло до 2017 року, не надала.
 
Ураховуючи, що позивач не виконав обов`язку доведення поважності причин пропуску позовної давності до заявлених вимог, тоді як відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просили застосувати позовну давність, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з наявності обов`язкових підстав, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, для його скасування та ухвалення у зв`язку з цим нового судового рішення. 
 
Аналіз положень частини третьої 376 ЦПК України дає підстави для висновку, що установивши наявність обов`язкових підстав, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не має входити в обговорення його законності та обгрунтованості.
 
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, установивши наявність обов`язкових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення (не повідомлення заявника належним чином про дату, час і місце судового 
засідання) правильно скасував його, разом з тим одночасно помилково надав оцінку законності рішення суду першої інстанції. Наведене не призвело до неправильно вирішення апеляційним судом справи по суті, яку він розглянув за участю заявника, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення з формальних підстав.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 .
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 27 березня 2019 року залишити 
без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            О. В. Ступак
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко