Справа № 128/1511/19
Провадження № 22-ц/801/1510/2020
Категорія: 3
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Береговий  О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року	Справа № 128/1511/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, та за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, про визнання житлового будинку з господарськими спорудами та земельних ділянок особистою приватною власністю та усунення перешкод у здійсненні права користування майном за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 червня 2020 року постановлене в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Васильєвої Т.Ю., дата виготовлення повного тексту рішення 30 червня 2020 року,

встановив:

06 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна.
       Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 серпня 2004 між ним та відповідачкою було укладено шлюб, в якому в них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають з матір`ю. Зазначає, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2019 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано.
Вказує, що в період шлюбу в спільну сумісну власність ними з відповідачкою було придбано фактично недобудований будинок та земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 96 000 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 жовтня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого нотаріально, було придбано житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовані: житловий будинок, цегла, загальною площею 80,8 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., позначений на плані літерою «А»; веранда «а», ганок; літня кухня «Б»; погріб з шиєю «а/Б», сарай «Г»; убиральня «Д»; погріб «Ж»; Ѕ криниці «З»; огорожа 1; ворота 2; хвіртка 3. Згідно даного договору, купівля була вчинена за згодою чоловіка покупця – ОСОБА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого нотаріально, було придбано земельну ділянку площею 0, 2500 га, кадастровий номер 0520683500:02:004:0177, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0, 2400 га, кадастровий номер 0520683500:02:004:0178, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно договору, купівля земельних ділянок також була вчинена за згодою чоловіка покупця – ОСОБА_1 .
Позивач ОСОБА_1 зазначає, що після придбання в спільну сумісну власність фактично незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями, починаючи з 2012 року він самостійним заробітком та особистою працею провів газове і водне постачання, добудував та збільшив оціночну вартість нерухомого майна, посилаючись на відповідні норми законодавства, на підставі якого обґрунтовує належність спірного майна сторонам на праві спільної сумісної власності, позивач просив суд поділити вказане майно та визнати за ним та відповідачкою ОСОБА_2 право власності в рівних, по 1/2 кожному із співвласників, частках на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та дві земельних ділянки.
13 вересня 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 з позовом про поділ спільного майна подружжя, про визнання житлового будинку з господарськими спорудами та земельних ділянок особистою приватною власністю та усунення перешкод у здійсненні права користування майном.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 листопада 2018 року під час перебування в шлюбі з відповідачем на підставі договору купівлі-продажу був придбаний транспортний засіб Chevrolet Aveo (Шевроле Авео), червоного кольору, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , за ціною 70 000 грн. Вважає, що оскільки автомобіль є неподільною річчю, тому вона має право на 50 % вартості даного автомобіля. Крім того, вказує, що житловий будинок та земельні ділянки, які були придбані згідно договорів від 16 жовтня 2012 року, оплачені за її особисті кошти, які подарувала їй мати ОСОБА_5 , шляхом переведення нею 31 жовтня 2011 року на особовий рахунок ОСОБА_2 коштів в сумі 16 590 доларів, еквівалент 132 338, 43 грн. 
ОСОБА_2 також зазначає, що на момент придбання будинку та земельних ділянок у них з відповідачем не було спільних коштів, оскільки вони не мали будь-якого доходу, майна та проживали у квартирі матері ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , з моменту укладення шлюбу до його розірвання. З подарованих ОСОБА_2 коштів було придбано будинок та земельні ділянки, а залишок коштів було витрачено на оформлення договору купівлі-продажу та проведення ремонтних робіт придбаного будинку, а саме: водне постачання, газове постачання, газове обладнання та необхідні ремонтні роботи. ОСОБА_2 зазначає, що своєю особистою працею покращувала житлові умови будинку, та її мати ОСОБА_5 регулярно допомагала їй фінансово, передаючи кошти різними способами з-за кордону, частину яких було витрачено на ремонтні роботи будинку та догляд за земельними ділянками. Вказує, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 переїхав проживати до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , змінив замки у вхідних дверях будинку та не допускає її та дітей вільно та безперешкодно користуватись будинком.
За вказаних обставин ОСОБА_2 просила суд в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності залишити автомобіль Chevrolet Aveo (Шевроле Авео) у власності відповідача, зобов`язавши його виплатити грошову компенсацію вартості 50 % транспортного засобу, вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та дві земельних ділянки позивач просила суд визнати її особистою приватною власністю та усунути перешкоди у здійсненні нею права користування будинком АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання відповідача передати ключі від вхідних дверей та не чинити перешкоди у здійсненні нею права користування останнім.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 27 листопада 2019 року за клопотанням сторін об`єднано в одне провадження цивільну справу № 128/2494/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, про визнання житлового будинку з господарськими спорудами та земельних ділянок особистою приватною власністю та усунення перешкод у здійсненні права користування майном з цивільною справою № 128/1511/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, присвоєно справі спільний номер 128/1511/19.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 17 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна задоволено.
Поділено спільну сумісну власність подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на:
- 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який в цілому складається з житлового будинку літ. "А", веранди "а", ганку, літньої кухні "Б", погреба з шиєю "а/Б", сараю "Г", убиральні "Д", погреба "Ж", 1/2 криниці "З", огорожі 1, воріт 2, хвіртки 3;
- 1/2 частку земельної ділянки площею 0, 2500 га, кадастровий номер 0520683500:02:004:0177, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частку земельної ділянки площею 0, 2400 га, кадастровий номер 0520683500:02:004:0178, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнано за ОСОБА_2 право власності на:
- 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який в цілому складається з житлового будинку літ. "А", веранди "а", ганку, літньої кухні "Б", погреба з шиєю "а/Б", сараю "Г", убиральні "Д", погреба "Ж", 1/2 криниці "З", огорожі 1, воріт 2, хвіртки 3;
- 1/2 частку земельної ділянки площею 0, 2500 га, кадастровий номер 0520683500:02:004:0177, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частку земельної ділянки площею 0, 2400 га, кадастровий номер 0520683500:02:004:0178, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, про визнання житлового будинку з господарськими спорудами та земельних ділянок особистою приватною власністю та усунення перешкод у здійсненні права користування майном відмовлено повністю.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області мотивоване тим, що матеріалами справи доведено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та дві земельних ділянки, а також спірний автомобіль було придбано сторонами в справі під час шлюбу. Разом з тим, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, що вказаний ОСОБА_2 автомобіль на час розгляду справи в суді першої інстанції належав на праві власності їх із ОСОБА_1 подружжю, а наданий договір купівлі-продажу автомобіля датований 03 листопада 2018 року не спростовує повідомлені ОСОБА_1 обставини його продажу. Крім того, надані ОСОБА_2 копія договору банківського вкладу (депозиту) та копія виписки за особовим рахунком, згідно якої на рахунок ОСОБА_2 було здійснено зарахування коштів, не свідчать про те, що саме ці кошти належали її матері та саме вони були витрачені на купівлю спірного нерухомого майна. Також, належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 чинить ОСОБА_2 будь-які перешкоди в користуванні житловим будинком суду надано не було.
Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилалась на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував коли саме був проданий автомобіль та якими доказами підтверджуються вказані обставини, оскільки матеріали справи не містять будь яких підтверджень продажу ОСОБА_1 вказаного автомобіля. Вважає, що судом попередньої інстанції не взято до уваги, що житловий будинок та земельні ділянки, які були придбані згідно договорів від 16 жовтня 2012 року, оплачені саме за її особисті кошти, які подарувала їй мати ОСОБА_5 , шляхом переведення нею 31 жовтня 2011 року грошових коштів на її особовий рахунок, оскільки вказані кошти були зняті лише 08 жовтня 2012 року, тобто за 8 днів до укладення вказаних договорів. Крім того, звертає увагу, що судом було відмовлено в прийнятті заяви від ОСОБА_5 , в якій надано пояснення, що остання подарувала ОСОБА_2 кошти у сумі 16590 доларів США, за які було придбано нерухоме майно. Разом з тим, зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджують дохід відповідача в розмірі, який дозволяв придбати вказаний будинок та земельні ділянки. Позивач не допускає її та їх спільних дітей вільно та безперешкодно користуватись майном, у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 без згоди останньої змінив замки у вхідних дверях будинку.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у апеляційній скарзі, з таких мотивів.
Судом встановлено, що з 08 серпня 2004 року по 03 квітня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
У період шлюбу право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами  АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0, 2500 га, кадастровий номер 0520683500:02:004:0177, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,2400 га, кадастровий номер 0520683500:02:004:0178, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 16 жовтня 2012 року, посвідчених приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. та відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів від 16 жовтня 2012 року, зареєстрованих в Державному реєстрі правочинів (т. 1 а.с. 14, 15, 124 – 126, 128 – 131).
ОСОБА_1 заперечував проти того, що житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки, відносно яких ним заявлені позовні вимоги про поділ, є особистим майном ОСОБА_2 , обґрунтовуючи свої заперечення тим, що спірний житловий будинок та земельні ділянки вони придбавали за спільні кошти, оскільки він багато працює та має немалий заробіток, а також ним вкладено значну частку особистої праці в поліпшення будинку.
Заперечуючи проти позовних вимог щодо поділу спірного будинку, ОСОБА_2 вказала, що спірний будинок побудований за рахунок коштів, які їй подарувала матір ОСОБА_5 , яка 31 жовтня 2011 року перевела на її рахунок кошти в сумі 16500 доларів США, які 08 жовтня 2012 року були нею зняті з рахунку та використані на придбання будинку та земельних ділянок. Залишок коштів були використані на оформлення відповідної документації та витрати на ремонт будинку. На момент придбання вказаного нерухомого майна у них, як подружжя, не було спільних коштів, майна і доходів та проживали вони разом з дітьми, з моменту укладення шлюбу до дня його розірвання, в квартирі її матері.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Отже, у разі придбання майна одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжю особисто, виключається належність такого майна до спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справ. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи приведені норми матеріального та процесуального права, а також докази, надані відповідачем-позивачем, зокрема, те, що згідно з копіями виписок за особовими рахунками АТ «Укрсиббанк», наданими ОСОБА_2 , вбачається зняття 31 жовтня 2011 року ОСОБА_5 з власного рахунку коштів в розмірі 16 790 доларів США, що в еквіваленті становило 133 933, 83 грн. та зарахування того ж дня коштів в розмірі 16 590 доларів США, що в еквіваленті становило 132 338, 43 грн. на особовий рахунок ОСОБА_2 , зняття останньою 08 жовтня 2012 року з цього особового рахунку коштів в розмірі 16 812,11 доларів США, що в еквіваленті становило 134 385, 11 грн., тобто за вісім днів до придбання спірних житлового будинку та земельних ділянок, їх вартість - 96 000 грн, а також відсутність доказів про спільні трудові чи грошові затрати, або затрати другого з подружжя, істотного збільшення вартості спірного нерухомого майна (ст. 62 СК України), колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що спірні житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки придбані за особисті кошти відповідача-позивача ОСОБА_2 , тому є її особистою приватною власністю.  
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визнання житлового будинку з господарськими будівлями та земельних ділянок її особистою приватною власністю, суд першої інстанції припустився помилки в застосуванні приведених норм матеріального права, не врахувавши обставин, зазначених вище. 
Доводи позивача-відповідача не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи доведено, що спірні житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки були придбані саме за особисті кошти відповідача-позивача, які перебували на її власному рахунку та з її слів подаровані матір`ю ОСОБА_5 , тобто було встановлено обставини, що є предметом доказування при застосуванні ст. 57 СК України. Протилежного позивачем-відповідачем, у відповідності до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, доведено не було, а сам по собі факт надання останнім згоди на придбання спірної квартири не може свідчити про поширення на майно режиму спільної сумісної власності подружжя.
Відтак, колегія суддів, надавши оцінку наявним у справі доказам дійшла висновку, що ОСОБА_2 спростована презумпція спільного майна подружжя, а позивачем-відповідачем ОСОБА_1 докази відповідача-позивача не спростовані, а тому вимоги останньої щодо визнання придбаного за час шлюбу нерухомого майна, майном її особистої приватної власності ґрунтуються на законі.
Поряд з цим, судова колегія погоджується з висновками місцевого суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про залишення автомобіля марки Chevrolet, модель Aveo, 2007 року випуску, червоного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , державний номерний знак  НОМЕР_2 у власності ОСОБА_1  та стягнення з нього грошової компенсації 50 % його вартості в порядку поділу спільного майна подружжя, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих у розумінні ст. 76 ЦПК України доказів того, що вказаний позивачем-відповідачем автомобіль на даний час належить на праві власності їх з ОСОБА_1 подружжю, а надана копія договору купівлі-продажу від 03 листопада 2018 року не спростовує повідомлені останнім обставини його продажу. 
Також правильним є висновок суду першої інстанції, зроблений з урахуванням роз`яснень, які містяться у п. 33 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 щодо відмови в задоволенні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, за відсутності належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 чинив будь-які перешкоди у користуванні вказаним нерухомими майном.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, в частині задоволення вимог ОСОБА_6 про поділ майна та відмови в задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання житлового будинку з господарськими спорудами та земельних ділянок особистою приватною власністю, підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про задоволення позову та визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими приміщеннями та земельні ділянки, що розташовані за адресою:  АДРЕСА_1 , а у задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ майна слід відмовити. В решті рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 червня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку з господарськими спорудами та земельних ділянок особистою приватною власністю скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку з господарськими спорудами та земельних ділянок особистою приватною власністю задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на:
- житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який в цілому складається з житлового будинку літ. "А", веранди "а", ганку, літньої кухні "Б", погреба з шиєю "а/Б", сараю "Г", убиральні "Д", погреба "Ж", 1/2 криниці "З", огорожі 1, воріт 2, хвіртки 3;
- земельну ділянку площею 0, 2500 га, кадастровий номер 0520683500:02:004:0177, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- земельну ділянку площею 0, 2400 га, кадастровий номер 0520683500:02:004:0178, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                         О.Ю. Береговий

Судді                                                         О.В. Ковальчук

       Т.М. Шемета