ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року                                                                                                      
м. Київ
 
справа № 729/837/18
провадження № 51-3146 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого судді                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                            ОСОБА_5 , 
захисника                                          ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
потерпілої                                                 ОСОБА_7 ,
представника потерпілої                              ОСОБА_8 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_6 та засудженого на вирок Носівського районного суду Чернігівської області від 31 січня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року стосовно 
 
                                                           ОСОБА_9 ,
                                                           ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця 
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
Вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 31 січня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року, ОСОБА_9 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 2 роки.
За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 22 жовтня 2017 року приблизно о 02.30, керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем «Ауді А6», реєстраційний номер   НОМЕР_1 , рухаючись на автошляху «Ніжин - Бобровиця - Нова Басань», порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 (б), 2.9 (а), 10.1, 12.1, 12.6 (ґ) Правил дорожнього руху, не впорався з керуванням автомобілем, допустив його виїзд на праве узбіччя автодороги та зіткнення з перешкодою. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями через неповноту досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги захисник мотивує тим, що висновки суду про винуватість ОСОБА_9 ґрунтуються на припущеннях, у висновках судово-медичних експертиз наявні суттєві суперечності, що призвели до неправильної кваліфікації дій його підзахисного, судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення повторної комплексної, комісійної судово-медичної експертизи для достовірного встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих потерпілою. Також захисник вказує на порушення права на захист під час досудового розслідування шляхом обмеження в часі для підготовки та подання клопотань. Зазначає про порушення засад змагальності сторін під час розгляду даного кримінального провадження, не підтвердження потерпілою 2-ї групи інвалідності.
За змістом касаційної скарги засуджений ОСОБА_9 , не погоджуючись із судовими рішеннями через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги засуджений мотивує доводами, аналогічними до доводів захисника. Також ОСОБА_9 указує на призначення надмірно суворого покарання, без врахування усіх пом`якшуючих обставин. 
Позиція учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційні скарги, просив їх задовольнити.
Прокурор, потерпіла та її представник заперечили проти задоволення касаційних скарг, просили залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без зміни.
Мотиви Суду
 
Положенням ч. 1 ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Частиною 2 цієї статті визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Згідно зі статтею 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався; при залишенні апеляційної скарги без задоволення мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
У поданих касаційних скаргах захисник і засуджений порушують питання щодо неповноти досудового розслідування та судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі ОСОБА_9 . 
 
Проте Суд уважає ці доводи необґрунтованими з огляду на таке.
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України неповнота досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушують питання захисник і засуджений, перегляду в касаційному порядку не підлягають, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.
 
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
 
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
 
При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
 
Той факт, що засуджений ОСОБА_9 порушив правила безпеки дорожнього руху, що призвело до отримання ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, підтверджується показаннями потерпілої, свідка ОСОБА_10 , експерта ОСОБА_11 , даними, що містяться у протоколах огляду місця події зі схемою, обшуку автомобіля, висновках експертів.
 
Так, потерпіла ОСОБА_7 у судовому засіданні показала про те, що на час аварії перебувала в автомобілі ОСОБА_9 в якості пасажира, в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримала тяжкі тілесні ушкодження, тривалий час лікувалась в різних медичних установах, їй вживили імпланти в ключицю та хребет, має інвалідність. 
 
Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи № 37 від 25 травня 2018 року у ОСОБА_7 утворився комплекс тілесних ушкоджень у вигляді політравми, що проявилася у наступному: закрита травма хребта: компресійні переломи тіл та дужок 2 та 3 поперекових хребців, переломи поперечних паростків 3 та 4 поперекових хребців, перелом остистого паростку другого поперекового хребця; закрита травма грудної клітки з забоями тканини легень, формування гідротораксу та переломи 9, 10 та 11 лівих ребер (у тому числі 9 ребра з утворенням його фрагментів), фрагментарний перелом правої ключиці зі зміщенням, переломи остистих паростків 10, 11 та 12 грудних хребців з формуванням внутрішньо-м`язевої гематоми; закрита травма черевної порожнини з забоєм селезінки. Враховуючи наявність у потерпілої значних наслідків отриманої травми, що залишились у неї, незважаючи на адекватно проведене діагностування та тривале лікування, оцінку ступеня тяжкості всього отриманого нею комплексу тілесних ушкоджень (політравми) необхідно проводити саме за цими наслідками. Наслідки перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, вказаний комплекс тілесних ушкоджень в сукупності (оскільки він є наслідком єдиного травматичного процесу), як такий, що потягнув за собою стійку втрату загальної працездатності в розмірі 51 % - відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень.
 
Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_11 підтвердив указаний висновок, зазначивши про дослідження всієї медичної документації та відсутність потреби в безпосередньому огляді потерпілої.
 
Суд першої інстанції також дослідив висновок спеціаліста № 305/18 від 11 вересня 2018 року, наданий стороною захисту, проте визнав його неналежним доказом.
 
Колегія суддів погоджується з твердженням захисника про те, що непопередження спеціаліста про кримінальну відповідальність перед проведенням дослідження не є достатньою підставою для визнання його висновку неналежним доказом. Проте, на думку Суду, це рішення в цілому не впливає на обґрунтованість висновку суду першої інстанції про правильність кваліфікації дій ОСОБА_9 саме за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки спеціаліст безпосередньо не досліджував питання тяжкості отриманих потерпілою в результаті дорожньо-транспортної пригоди ушкоджень.
 
На думку Суду, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами кримінального провадження не встановлено та судом в цілому правильно вирішено питання про їхню належність та допустимість, з урахуванням положень статей 85, 86, 94 КПК України.
Суд уважає, що висновки суду першої інстанції про доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а його вирок відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
 
Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини та характер його вчинення, наявність обставини, що обтяжує покарання – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, його молодий вік, стан здоров`я, ставлення до вчиненого, а також позицію потерпілої, яка просила призначити покарання у виді реального позбавлення волі, тобто дотримався вимог статей 65–67 КК України.
 
Призначене ОСОБА_9 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в касаційній скарзі засудженого, Суд не знаходить.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, доводи захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_12 щодо неправильного застосування кримінального закону України, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та суворості призначеного ОСОБА_9 покарання були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи їхні апеляційні скарги на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
 
При цьому суд апеляційної інстанції підтвердив правильність висновків суду першої інстанції, який здійснив ретельне дослідження доказів і надав ґрунтовну оцінку доводам як сторони обвинувачення, так і сторони захисту; у своєму рішенні навів докладні мотиви його прийняття і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку діям ОСОБА_9 .
 
Проаналізувавши всі зібрані докази, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що ОСОБА_9 , керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, порушив Правила дорожнього руху, що призвело до отримання потерпілою тяжких тілесних ушкоджень, та не знайшов обґрунтованих підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 1 ст. 286 КК України.
 
Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК України повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання учасників судового провадження допускається лише за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
 
Суд апеляційної інстанції проаналізував доводи сторони захисту про необхідність повторного дослідження доказів та не знайшов для цього підстав, передбачених указаною нормою закону.
 
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постанові Великої Палати (провадження № 13-43 кс 19), про те, що під час апеляційного провадження повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.
 
Суд із такими висновками суду апеляційної інстанції погоджується та вважає їх достатньо вмотивованими.
 
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Доводи захисника про суперечливість висновків судово-медичних експертиз стосуються переоцінки доказів і не є предметом касаційного перегляду в розумінні ст. 438 КПК України.
 
Також сторона захисту не навела переконливого обґрунтування того, що під час досудового розслідування їх було обмежено в часі на підготовку та під час судового засідання – в праві подавати докази, більш того, ці доводи спростовуються матеріалами провадження.
 
Водночас Суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази призначення потерпілій ІІ –ї групи інвалідності, проте відсутність таких документів не впливає на правову кваліфікацію дій ОСОБА_9 та не змінює висновків судів щодо розміру призначеного покарання.
 
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й тих, на які вказували захисник і засуджений, Судом не встановлено.
 
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд 
 
постановив:
 
Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_9 – без зміни.
 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                             ОСОБА_3