Номер провадження: 22-ц/813/6202/20 
       Номер справи місцевого суду: 520/8969/19
       Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
       Доповідач Дрішлюк А. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2020 року                                                                         м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Дубрянська Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - Невзорової Наталі Сергіївни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» про скасування державної реєстрації та записів про право власності, –

ВСТАНОВИВ:

24 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» про скасування державної реєстрації та записів про право власності, в якій позивач просила суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46167869 від 27.03.2019 року, винесене державним реєстратором Комунального підприємством «Агенція державної реєстрації» Кушнеровою Р.В., яким проведено державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (ЄДРПОУ 37825968) на квартиру, що складається з 2 (двох) кімнат та підсобних приміщень, а саме: 1-коридор, 2-ванна, 3-туалет, 4-кухня, 5,6-жилі, загальною площею 48,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належала ОСОБА_1 на праві власності; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №30892700 щодо державної реєстрації права за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на квартиру, що складається з 2 (двох) кімнат та підсобних приміщень, а саме: 1-коридор, 2-ванна, 3-туалет, 4-кухня, 5,6-жилі, загальною площею 48,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що між нею та АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 30.05.2007 року були укладені договори про надання споживчого кредиту за №11161890000 та за №11161944000, в забезпечення виконання умов яких, тієї ж дати – 30.05.2007 року між сторонами вказаних правочинів був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., зареєстрований в реєстрі за №2344, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 (а.с 1-25).
19 лютого 2020 року рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Калініченко Л.В.) позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» про скасування державної реєстрації та записів про право власності задоволено частково. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №30892700, внесений 25.03.2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кушнеровою Риммою Вячеславівною, про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1796201151101. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Встановлено порядок виконання рішення, відповідно до якого рішення суду, після набрання законної сили, є підставою для поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_3 , за ОСОБА_1 ,. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 , витрати зі сплати судового збору в сумі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 (шістдесят) копійок (а.с 152-158).
10 березня 2020 року представник товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - Невзорова Наталія Сергіївна засобами Укрпошти направила апеляційну скаргу до Київського районного суду м. Одеси на рішення від 19 лютого 2020 року. Апелянт вважає, що рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. На думку апелянта, через формальні підстави, позивачка намагається уникнути відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань. Державний реєстратор в свою чергу, здійснив усі необхідні дії, в тому числі перевірку відповідності поданих для реєстрації документів, вимогам закону. Також апелянт пояснює свою позицію щодо мораторію, зокрема те, що суд не врахував позицію ТОВ «Кей-Колект», яка була викладена письмово і полягає, крім іншого в посиланні на позицію Верховного Суду по справі №464/85815 від 09.12.2019 року. Отже апелянт вважає, що суд першої інстанції не дослідив істотні обставини та підійшов поверхнево до розгляду справи. Тому апелянт просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.02.2020 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю (а.с.162-166).
12 жовтня 2020 року від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 надійшов відзив у якому, представник позивача зазначає, що вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими з огляду на наступне. Твердження апелянта щодо відсутності на описі поштового відправлення номеру такого поштового відправлення не є перешкодою для встановлення змісту відправлення, однак таке твердження є помилковим, оскільки відсутність номеру на описі по-перше, суперечить вимогам, встановленим п. 61 Порядку надання послуг поштового зв`язку і по-друге, унеможливлює встановлення змісту відправленого відповідачем конверту. Окрім того адвокат Вертипорох О.М. вважає необґрунтованими посилання апелянта на правові висновки, викладені Верховним Судом у складі об`єднаної плата у постанові по справ №464/8589/15 від 09.12.2019 року, оскільки така правова позиція, порівняно з тією на яку посилався суд першої інстанції є застарілою. Також представник позивача просить апеляційний суд врахувати зміни у чинному законодавстві стосовно порядку скасування рішень державних реєстраторів про реєстрацію права власності. На підставі наведеного просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам. 
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 підтримав відзив та заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників провадження які з`явились, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Предметом розгляду даної справи є скасування державної реєстрації та записів про право власності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що з поштового повідомлення, поданого державному реєстратору відповідачем, не вбачається можливим встановити, що ОСОБА_1 отримано саме вказану вимогу за №734433/10/09/2018 від 10.09.2018 року, також зазначив, що матеріали справи не містять доказів проведення ТОВ «Кей-Колект» оцінки предмета іпотеки, відтак під час звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку відповідачем не було дотримано усіх вимог встановлених ст.37 ЗУ «Про іпотеку». Окрім того, наслідками прийнятого державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кушнеровою Р.В. рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект», фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та звертає увагу на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 30 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №11161890000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 90000 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, строком по 30 травня 2028 року (а.с.9-14).
30 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 також був укладений договір про надання споживчого кредиту №11161944000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 2337 гривень 53 копійки, зі сплатою 17,5 % річних (14зворот-17).
В забезпечення виконання умов вказаних договорів, в ту ж дату, 30 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., зареєстрований в реєстрі за №2344, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, виданого 09.06.1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів (а.с.18-20).
За твердженням позивача, листом від 22.07.2015 року за вих. №734433, позивачку було повідомлено про передачу права вимоги за кредитними договорами за №11161890000 та за №11161944000 від 30.05.2007 року, укладеними між АКІБ «УкрСиббанк» та нею – ОСОБА_1 ТОВ «Кей-Колект» (а.с.104-104зворот).
В подальшому у квітні 2019 року позивачка дізналась, що ТОВ «Кей-Колект» здійснило звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , в позасудовому порядку, та набуло право власності на вказаний об`єкт нерухомості. Реєстрація права власності відбулась на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 161446656 від 28.03.2019 року, винесене державним реєстратором Комунального підприємством «Агенція державної реєстрації» Кушнеровою Р.В.
Згідно з п.2.1.1., 2.1.2, іпотечного договору від 30.05.2007 року, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги – звернути стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 4.3 договору встановлено, що у випадках, зазначених в п.2.1.1-2.1.2 цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку».
Відповідно до п. 4.4. іпотечного договору від 30.05.2007 року, у разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомлені, про яке йдеться в п..4.3, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення.
Пунктом 4.2 договору передбачено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: або рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до пункту 4.6 іпотечного договору, звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотеко держателя, здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до розділу V ЗУ «Про іпотеку».
Розділом 5 договору іпотеки передбачено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку». У разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до вимог ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати зокрема передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.
При цьому згідно із частиною першою статті 37 ЗУ «Про іпотеку», правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.
Статтею 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.
З урахуванням того, що в іпотечному договорі, сторони обумовили іпотечне застереження, судом встановлено, що іпотекодержатель – ТОВ «Кей-Колект» набув право на здійснення дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
З підстав вищевикладеного, 23 березня 2019 року представник ТОВ «Кей-Колект» звернувся до Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності на квартиру, загальною площею 48,9 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .
До заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень представником ТОВ «Кей-Колект» були додані документи, які необхідні для здійснення державної реєстрації, зокрема: договір про надання споживчого кредиту за №11161890000 від 30.05.2007 року; іпотечний договір від 30.05.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., зареєстрований в реєстрі за №2344; вимогу про усунення порушень основного зобов`язання за вих. №734433/10/09/2018 від 10.09.2018 року; поштове повідомлення про вручення 25.09.2018 року вказаної вимоги за №0300113212723.
За наслідком розгляду вказаної заяви та на підставі вказаних документів, 27 березня 2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Кушнеровою Риммою Вячеславівною було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №46167869.
На підставі вказаного рішення, державним реєстратором Кушнеровою Р.В. 27.03.2019 року було здійснено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ТОВ «Кей-Колект», номер запису про право власності №30892700.
У апеляційній скарзі представник ТОВ «Кей-Колект» - Бірюков А.М., посилається на те, що через формальні підстави позивачка намагається уникнути відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань, так посилаючись на те, що вона не отримувала копію вимоги, що знаходиться у матеріалах справи, відповідач не зазначала який документ отримала у вказаному поштовому відправленні. Апеляційний суд вважає такі доводи апелянта безпідставними виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.  Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
З огляду на наведене, з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України відповідач посилаючись на належне надіслання ним позивачу вимоги повинен був довести відповідні існування відповідних обставин.
Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що у відповідності до п.61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ТОВ «Кей-Колект» було подано державному реєстратору: вимогу про усунення порушення основного зобов`язання №734433/10/09/2018 від 10.09.2018 року, адресовану на ім`я ОСОБА_1 , за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 , відповідно до якої ТОВ «Кей-Колект» вимагало боржника протягом 30-днів, з дня отримання копії вимоги, погасити заборгованість, а також повідомлено, що в іншому випадку іпотекодержатель буде вимушений здійснити дії зі звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку».
До зазначеної вимоги, відповідачем було подано державному реєстратору, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за №0300113212723, відповідно до якого,  ОСОБА_1  отримала поштове повідомлення 25.09.2018 року (а.с.104-104зворот).
Відповідно до п. 61» Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМУ у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.
Наявний в матеріалах реєстраційної справи щодо спірної реєстрації права власності, опис вкладення в якому поштовим відправленням значиться вимога №734433/10/09/2018 від 10.09.2018 року, у порушення вищенаведених вимог, встановлених п. 61 Порядку, не містить номеру відправлення, у зв`язку з чим встановити, що вказаний опис стосується поштового відправлення з рекомендованим повідомленням за №0300113212723 не є можливим.
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне незастосування судом першої інстанції позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі №464/85815 від 09.12.2019 року, апеляційний суд звертає вагу на наступне.
Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції застосовуючи положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», посилався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верхового Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, відповідно до якої договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», отже зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Виходячи з телеологічного (цільового), логічного й системного тлумачення положень статей 403, 404 ЦПК України і статей 13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», можна зробити висновок, що цивільно процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що підлягає застосуванню не висновок, що міститься в постанові Верховного Суду у склад об`єднаної палати Касаційного цивільного суду і від 09.12.2019 року у справі№ 464/858/15, а висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі № 802/1340/18-а.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеним у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 по справі № 756/5803/17-к (№ в ЄДРСР 80396292)
Таким чином, враховуючи вище наведене, положення діючого цивільного законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права і фактично зводяться до переоцінки доказів, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - Невзорової Наталі Сергіївни – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2020 року – залишити без змін. 

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

       Повний текст цієї постанови складено 23 жовтня 2020 року.

       Суддя Одеського апеляційного суду                                А.І. Дрішлюк