Справа № 464/12837/13-ц                                        Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З. 
Провадження № 22-ц/811/2141/18                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:30

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.,
секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на рішення Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Чорної С.З. від 22 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Організації торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Організації торгівельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -
в с т а н о в и л а :
рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року визнано поважними причини пропущення ОСОБА_1 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Визнано поважними причини пропущення ОСОБА_3 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Визнано поважними причини пропущення ОСОБА_2 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов”язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов”язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 4236,20 грн. судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 ) 640 грн. судових витрат
Вказане рішення оскаржила ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог. Вважає зазначене рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Вказує, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні безпідставно не взяв до уваги встановлені у судовому рішенні від 24.12.2007р. обставини справи, оскільки суд апеляційної інстанції надавав іншу правову оцінку не фактам, а доказам. Зазначає, що суд покликається на висновки судових експертиз №2486 від 04.10.2004р., №584 від 23.02.2005р., №9191/02 від 17.11.2006р. як письмові докази, документи звітності ТзОВ «Ярмарх», датовані з 22.03.1999р. по 18.01.2000р., покази свідка ОСОБА_10 , висновок №55/56/57 віл 31.08.2016р. комплексної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи друкарських форм і матеріалів документів. Однак наведені докази є недопустимими та недостовірними доказами. Висновки суду про те, що спірний договір було укладено не від імені ТзОВ «Ярмарх», а від імені фізичної особи ОСОБА_11 , є невмотивованими. Такі висновки суд зробив, витлумачивши зміст правочину на власний розсуд. Апеляційний суд Львівської області у справі №22-2792/07 зробив висновки про те, що продавцем по спірному договору є ТзОВ «Ярмах», і такі висновки ґрунтуються на матеріалах справи. Зокрема, такі висновки зроблені на підставі дослідження спірного договору купівлі-продажу, який укладений між директором ТзОВ «Ярмах» ОСОБА_11 та ОСОБА_7 . Продавцем по спірному договору виступає ТзОВ «Ярмах», оскільки печатка даного підприємства стоїть в графі «Продавець». ОСОБА_11 , укладаючи даний договір, діяла від імені вказаного підприємства як директор. Укладаючи даний договір, директор ТзОВ «Ярмах» вправі була вчиняти такі дії у відповідності до пункту 4.9 Статуту підприємства, згідно якого директор без доручення діє від імені організації, укладає від його імені договори. Таким чином, очевидним є факт, що продавцем по даному договору є власник – ТзОВ «Ярмах». Апеляційний суд ґрунтовно дослідив усі обставини і прийшов до вірного висновку щодо того, хто є продавцем майна по спірному договору. В оспорюваному рішенні суд вказані обставини упустив, не врахував, що ОСОБА_11 уклала спірний договір як директор ОТВП ТзОВ «Ярмарх», а не як фізична особа ОСОБА_11 . А відтак, відсутня така правова підстава для визнання договору недійсним, як продаж майна не його власником. Звертає увагу, що при вирішенні питання правомірності оскарження договору 1999 року позивачами, які не були його стороною, слід застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР 1963 року, який не передбачав право на оскарження договору особою, яка не була його стороною. Крім того вказує, що оскільки судом не встановлено, що у зв`язку із вчиненням спірного договору, а саме станом на 04 листопада 1999 року, були порушені права чи інтереси будь-кого із позивачів, а відтак, не повинен був задовольнити такий позов. Суд не врахував, що позивачі уклали договір купівлі-продажу спірного приміщення більше як через п`ять років після укладення спірного договору, і в той час, коли це майно перебувало у спорі. Також суд не врахував, що рішенням Апеляційного суд Львівської області від 24.12.2007 року у справі №22-2792/07 договір купівлі-продажу позивачами спірного майна від 25.04.2005р. був визнаний недійсним. Зазначене судове рішення набрало законної сили. А відтак, позивачі станом на момент подання позову у цій справі не мають жодного відношення до спірного майна. Таким чином, оскільки позивачі станом на 04 листопада 1999 року до спірного майна жодного відношення не мали, а відтак, оспорюваним договором їх права та інтереси не порушені, і позивачі не мали підстав для звернення до суду із вимогою про визнання недійсним спірного договору. Той факт, що на підставі спірного договору за ОСОБА_7 було визнано в судовому порядку право власності на майно, і позивачі були позбавлені права спільної часткової власності на це майно, суті питання не змінює, оскільки на момент укладення спірного договору (04 листопада 1999 року) права позивачів не порушувались. Таким чином, суд безпідставно задоволив позовні вимоги позивачів без встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням їх прав чи охоронюваних законом інтересів. Вважає, що укладенням оспорюваного договору права та інтереси позивачів не порушені; усіма позивачами пропущено строк позовної давності для пред`явлення позову, і судом не встановлено поважних причин пропуску такого строку; визнання поважними причин пропуску такого строку для ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 є надуманим та належно невмотивованим, і зазначені судом причини не можуть вважатись поважними; суд ухвалив судове рішення, взявши до уваги докази, які є недопустимими та недостовірними.
В судове засідання окрім представника позивачів ОСОБА_5 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників) зважаючи на те, що учасники справи повідомлялися про час та місце її розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи чи будь-яких інших від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Клопотання представниці відповідача ОСОБА_7 – ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи з підстав перебування на самоізоляції та очікування тестування на Covid-19, колегія суддів вважала безпідставним, оскільки будь-яких доказів на його підтвердження суду представлено не було.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи (їх представників) в межах доводів позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та позовної заяви ОСОБА_4 , позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про доповнення підстав позову та зменшення позовних вимог, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних і письмових пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.1,2-4, 14, 215, ч.ч. 1,3 ст. 13, ч.ч.4,7 ст. 82, ст. 133, ч.1 ст. 141, ЦПК України, ст. 15. ч.1, п.2 ч.2 ст. 16, ч.3 ст. 215, ч.1 ст. 216 ЦК, 256, 257, ч.1 ст. 261, ч.ч. 2-5 ст. 267 України, ч.2 ст. 44, ст.ст. 48, 169, 225, ЦК УРСР 1963р., ст. 99, 129-1 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009, Постанову Верховного Суду України від 08.02.2017 по справі №6-1905цс16, Постанову Верховного Суду України від 18.01.2017р. по справі №6-2552цс16, рішення ЄСПЛ від 20.10.2011 в справі «Рисовський проти України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , виходив з того, що, – на підставі договору купівлі-продажу № 029/93 від 15.12.1993 товариство покупців, створене працівниками магазину № НОМЕР_3 структурного підрозділу ОТП «Ярмарх» набуло право власності на цілісний майновий комплекс магазину № НОМЕР_3 , про що Фондом комунального майна Львівської обласної ради народних депутатів було видано свідоцтво про власність ААА № 394418 від 22.02.1994, та Львівським МБТІ видано реєстраційне посвідчення № 1459 від 12.08.1996. 22.12.1994 було зареєстровано статут організації торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю. 15.10.1999 відбулись збори учасників організації торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, яким прийнято рішення про заборону директору здійснювати будь-яке відчуження магазину за адресою АДРЕСА_1 , одночасно уповноважено ОСОБА_11 на укладення договору оренди з грудня 1999 року з ОСОБА_7 або ПП «Бізнес». 01.12.1999 між організацією торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю та ПП «Бізнес» було укладено договір оренди частини магазину за адресою АДРЕСА_1 площею 250 кв.м. Показами свідка ОСОБА_10 встановлено, що відносини оренди виникли дійсно з 01.12.1999, проте письмово договір оренди від 01.12.1999 було оформлено у 2000 році. Договір від імені орендодавця скріплений печаткою, на якій по зовнішньому колу текст «Україна організація торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю» розміщений у два рядки. Показами свідка ОСОБА_10 встановлено, що вказана печатка була виготовлена навесні 2000 року, і ТзОВ «Ярмарх» використовує її у своїй діяльності дотепер. З документів звітності ТзОВ «Ярмарх», датованих з 22.03.1999 по 18.01.2000 вбачається, що як мінімум до 18.01.2000 ТзОВ «Ярмарх» використовувало у своїй діяльності круглу печатку на якій по зовнішньому колу текст «Україна організація торговельно-виробничих процесів» розміщений в один рядок. Рахунок ТзОВ «Ярмарх» № 011 від 11 травня 2000 року скріплений круглою печаткою на якій по зовнішньому колу текст «Україна організація торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю» розміщений у два рядки. Вказані письмові докази підтверджують покази свідка ОСОБА_10 про те, що печатка ТзОВ «Ярмарх» була змінена навесні 2000 року, а договір оренди від 01.12.1999 було оформлено у письмовому вигляді лише у 2000 році. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності суд вважав встановленим, що кругла печатка ТзОВ «Ярмарх» була змінена в період часу з 18.01.2000 по 11.05.2000, а тому договір оренди від 01.12.1999 не міг бути оформлений в письмовій формі раніше 18.01.2000. Розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 316 від 22.04.2005 вирішено оформити право власності організації торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю на будівлю магазину на АДРЕСА_5 загальною площею 1041,9 кв.м. 25 квітня 2005 року між продавцем ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» та покупцями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу будівлі магазину за адресою АДРЕСА_5 , який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М.В. за реєстровим № 1084. На підставі цього договору за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Львівським ОДКБТІ та ЕО було зареєстровано за кожним право власності на 1/3 будівлі магазину за адресою АДРЕСА_5 , про що видано відповідні витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 18.05.2005 відповідачем ОСОБА_7 було подано до Личаківського районного суду м. Львова заяву про зміну та збільшення позовних вимог, у якій відповідачами зазначено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . У вказаній заяві ОСОБА_7 , зокрема, просив суд визнати поданий ним суду договір купівлі-продажу від 04.11.1999 дійсним, визнати за ним право власності на магазин за адресою АДРЕСА_5 , та визнати недійсним договір купівлі-продажу цього приміщення від 25.04.2005, укладений між ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Відповідно до висновку комісійної судово-почеркознавчої експертизи № 2486 від 04.10.2004, яка була призначена судом в межах цивільної справи 2-508/07 за позовом ОСОБА_7 , закінченої постановленням рішення Галицьким районним судом м. Львова від 14.08.2007, який долучено до матеріалів справи в якості письмового доказу /т.5 а.с. 120-128/, підпис від імені ОСОБА_11 у договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, укладеному між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 04.11.1999, розташований у графі «Продавець», виконано не ОСОБА_11 , а іншою особою. Відповідно до висновку додаткової судово-почеркознавчої експертизи № 584 від 23.02.2005, яка була призначена судом в межах цивільної справи 2-508/07 за позовом ОСОБА_7 , закінченої постановленням рішення Галицьким районним судом м. Львова від 14.08.2007, який долучено до матеріалів справи в якості письмового доказу, підпис від імені ОСОБА_11 у графі «Продавець» в договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, укладеному від імені ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , виконаний не ОСОБА_11 , а іншою особою. Відповідно до висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи № 9191/02 від 17.11.2006, яка була призначена судом в межах цивільної справи 2-508/07 за позовом ОСОБА_7 , закінченої постановленням рішення Галицьким районним судом м. Львова від 14.08.2007, який долучено до матеріалів справи в якості письмового доказу, підпис від імені ОСОБА_11 в договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 04.11.1999, виконаний не самою ОСОБА_11 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_11 . Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 скасовано та ухвалено нове рішення по суті позовних вимог ОСОБА_7 . Позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року, укладений між ОСОБА_11 , що діяла від імені організації торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_7 про продаж ОСОБА_7 приміщення майнового комплексу (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 ; Визнано за ОСОБА_7 право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) що по АДРЕСА_1 ; Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року між організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» з однієї сторони, та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з другої сторони, щодо продажу будівлі магазину, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; Зобов`язано організацію торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_7 у користуванні приміщенням магазину - АДРЕСА_5 . Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2008 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 та його представника у виправленні описки в рішенні апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007. Ухвалою колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року відхилено касаційні скарги відповідачів ТзОВ «Ярмарх», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , а також особи, яка не брала участі в справі, проте подала касаційну скаргу, дружини позивача ОСОБА_7 ОСОБА_8 . Рішенням колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в частині визнання дійсним укладеного 04 листопада 1999 року ОСОБА_7 з організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_5 , а також ухвалу колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року в частині залишення без змін зазначеної частини рішення апеляційного суду скасовано. У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Організації торгово-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб – приватного нотаріуса ЛМНО Журомської М.В., ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання договору дійсним – відмовлено. В решті рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 та ухвалу колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року залишено без змін. Із змісту рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007, з урахуванням його тлумачення колегією суддів в ухвалі апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2008 року, вбачається, що апеляційний суд Львівської області в рішенні від 24.12.2007 погодився із встановленою судом першої інстанції обставиною, що згідно висновками судових експертиз № 2486 від 04.10.2004, № 584 від 23.02.2005, № 9191/02 від 17.11.2006 підпис від імені ОСОБА_11 у спірному договорі купівлі-продажу від 04.11.1999 виконано не нею, а іншою особою. Проте, встановивши щодо підписання ОСОБА_11 спірного договору від 04.11.1999 ті ж обставини, які були встановлені судом першої інстанції, апеляційний суд у рішенні від 24.12.2007 надав їм іншу правову оцінку і прийшов до висновку, що вказані висновки експертиз не можуть бути сприйняті як незаперечний доказ у справі з урахуванням приписів ст. 57 ЦПК України та усіх обставин справи. Вказаний висновок апеляційного суду Львівської області щодо прав та обов`язків сторін спору став підставою для скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 суду та ухвалення нового рішення протилежного змісту. З урахуванням наведеного суд погодився з доводами представника позивачів про те, що з урахуванням змісту рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 та відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України для ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які брали участь у справі № 2-508/07, не підлягає доказуванню та обставина, що відповідно до висновку комісійної судової почеркознавчої експертизи № 2486 від 04.10.2004 підпис від імені ОСОБА_11 у договорі купівлі-продажу від 04.11.1999 виконано не нею, а іншою особою. Крім того, для цих же осіб не підлягає доказуванню встановлена у рішенні апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 обставина, що директор ТзОВ «Ярмарх» ОСОБА_11 при укладенні спірного договору від 04.11.1999 від імені ТзОВ «Ярмарх» діяла в межах своїх повноважень директора ТзОВ «Ярмарх». Висновком № 55/56/57 від 31.08.2016 комплексної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи друкарських форм і матеріалів документів, яка проведена на підставі ухвали суду від 15.08.2014, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_11 в договорі про купівлю-продаж цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/, укладеному 04 листопада 1999 року між ОСОБА_11 , директором ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_7 , директором ПП «Бізнес», розташований в графі «Продавець», виконаний не ОСОБА_11 , а іншою особою; відтиск круглої печатки від імені ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», який знаходиться у договорі про купівлю-продаж цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/, укладеному 04 листопада 1999 року між ОСОБА_11 , директором ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_7 , директором ПП «Бізнес», нанесений не круглою печаткою ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», вільні зразки якої надані для дослідження, а іншою рель`єфною еластичною (гумовою, фотополімерною) друкарською формою; відтиск круглої печатки від імені ПП «Бізнес» нанесений рельєфною еластичною (гумовою, фотополімерною) друкарською формою – круглою печаткою ПП «Бізнес», вільні зразки якої були надані для порівняльного дослідження. Цей відтиск міг бути нанесений в період березня 2003 року – листопада 2004 року. Допитана в судовому засіданні 28.11.2017 експерт ОСОБА_12 вказаний висновок підтримала, повідомила суду, що такий висновок є категоричним, до такого висновку експерти прийшли, дослідивши значну кількість порівняльного матеріалу, який містив вільні взірці підписів ОСОБА_11 , круглих печаток, які використовували у своїй діяльності ТзОВ «Ярмарх» та ПП «Бізнес». Оцінюючи в сукупності висновки судових експертиз № 2486 від 04.10.2004, № 584 від 23.02.2005, № 9191/02 від 17.11.2006 як письмові докази, документи звітності ТзОВ «Ярмарх», датовані з 22.03.1999 по 18.01.2000, покази свідка ОСОБА_10 , висновок № 55/56/57 від 31.08.2016 комплексної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи друкарських форм і матеріалів документів, суд прийшов до переконання, що належними та допустимими доказами по справі встановлено наступні обставини: - договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ датований 04 листопада 1999 року, на підписаний директором ТзОВ «Ярмарх» та не скріплений круглою печаткою, яку використовувало у свої діяльності ТзОВ «Ярмарх»; - договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ датований 04 листопада 1999 року, не міг бути укладений та підписаний сторонами 04.11.1999, оскільки на ньому міститься відтиск круглої печатки, який виконаний не круглою печаткою ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», а іншою рель`єфною еластичною (гумовою, фотополімерною) друкарською формою, яка за зовнішнім виглядом відповідає круглій печатці ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», що була виготовлена не раніше 18.01.2000. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 встановлено ту обставину, що ОСОБА_11 укладено спірний договір купівлі-продажу від 04.11.1999 від імені ТзОВ «Ярмарх» та в межах наданих установчими документами повноважень. Вказана обставина відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України є встановленою та не підлягає доказуванню для позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , проте, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України може бути спростована в загальному порядку при вирішенні позову ОСОБА_4 , яка не була учасником справи, в межах якої ухвалено рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007. Вивчивши спірний договір купівлі-продажу від 04.11.1999 суд погодився з доводами позивача ОСОБА_4 про те, що із змісту оспорюваного договору не вбачається, що такий був укладений ОСОБА_11 від імені відповідача ТзОВ «Ярмарх» та в його інтересах. Як вбачається з цього договору, сторонами договору зазначені ОСОБА_11 як власник приміщення майнового комплексу за адресою АДРЕСА_1 , в подальшому продавець, та ОСОБА_7 , в подальшому покупець. В тексті оспорюваного договору відсутні посилання на ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» як на сторону договору чи особу, в інтересах якої укладається договір. Перед підписами сторін у графі «Продавець» вказано ОСОБА_11 , а в графі «Покупець» - ОСОБА_7 . Суд погодився з доводами представника позивача ОСОБА_4 про те, завірення підписів сторін оспорюваного договору печатками юридичних осіб, керівниками яких вони є, не є доказом того, що сторонами договору є відповідні юридичні особи, а при встановленні того, хто в дійсності є сторонами договору, слід виходити із змісту договору. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 р., яка була чинною станом на 04.11.1999, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Станом на 04.11.1999, що не оспорюється учасниками справи, приміщення магазину за адресою АДРЕСА_5 належало відповідачу ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» на підставі договору купівлі-продажу № 029/93 від 18.12.1993, нотаріально посвідченого 1-ю Львівською держнотконторою за реєстровим № 2-5218 та акта приймання передачі від 22.02.1994, зареєстрованих Львівським МБТІ в реєстровій книзі №2 за № 755, про що відповідачу ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» було видано реєстраційне посвідчення № 1453 від серпня 1996 року. Наявними у справі та дослідженими суд доказами безспірно встановив, що спірний договір від 04.11.1999, не залежно від тієї обставини, чи такий підписано стороною продавця, укладено від імені фізичної особи ОСОБА_11 як продавця, тобто укладено від імені особи, яка не була власником майна, що є предметом договору купівлі-продажу від 04.11.1999. Наведене є самостійною підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р., який був чинним на момент його укладення. Отже позов ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок його невідповідності вимогам ст. 225 ЦК УРСР 1963 р. є підставним та підлягає задоволенню. Дослідивши спірний договір купівлі-продажу від 04.11.1999 суд погодився з доводами позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про те, що платіжним засобом у цьому договорі визначено долар США, та передбачено розрахунок між сторонами саме в доларах США, жодного еквіваленту в гривні України не зазначено. Відповідно до ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., яка була чинною станом на 04.11.1999, грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України. Станом на 04.11.1999 вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускалося Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність» та Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» для зовнішньоекономічних договорів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 08.02.2017 по справі № 6-1905цс16. Оскільки спірний договір від 04.11.1999 не є зовнішньоекономічним договором, то на нього не поширюється дія ЗУ від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність» та від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Отже, укладення договору купівлі-продажу від 04.11.1999, яким передбачено розрахунок між сторонами в доларах США, не відповідає вимогам закону та є недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що спірний договір від 04.11.1999, не залежно від тієї обставини, чи такий підписано стороною продавця, не відповідав станом на 04.11.1999 вимогам ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Наведене є самостійною підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р., який був чинним на момент його укладення. Отже позов  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок його невідповідності вимогам ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є підставним та підлягає задоволенню. Вирішуючи спір за позовами  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999, суд прийшов до наступних висновків.Позов ОСОБА_1  про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою  АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок невідповідності цього договору вимогам ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».Позов ОСОБА_2  про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою  АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок невідповідності цього договору вимогам ч.2 ст. 44, ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».Позов ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок невідповідності цього договору вимогам ч.2 ст. 44, ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Позов ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок невідповідності цього договору вимогам ч.2 ст. 44, ст.ст. 169, 225 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Суд не погодився з доводами представника відповідача ОСОБА_6 про те, що позивачі не є належними позивачами за заявленими ними позовними вимогами, оскільки позивачі не є стороною договору, не були учасниками ТзОВ «Ярмарх» - продавця за спірним договором, не були власниками спірного приміщення, отже, їх права, свободи чи інтереси укладенням 04.11.1999 спірного договору ніяким чином не порушувались. Вбачається, що за позовом особи, яка не є стороною правочину, оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, за наявності підстав, передбачених законом, якщо особа, яка звернулась до суду з таким позовом, доведе, що її права порушені оспорюваним нею правочином, і поновлення цих порушених прав можливе шляхом приведення сторін правочину до попереднього стану. Як вбачається з рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в частині, залишеній без змін рішенням ВСУ від 20.02.2012, на підставі поданого ОСОБА_7 оспорюваного договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/» від 04.11.1999 апеляційним судом Львівської області в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України, визнано право власності ОСОБА_7 на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину), що по АДРЕСА_5 , що, у свою чергу, стало єдиною підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу цього ж приміщення від 25 квітня 2005 року, який був укладений між продавцем ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» та покупцями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Як вбачається із свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 від 04.11.1989 на час набуття ОСОБА_1 права власності на 1/3 частку у спільній частковій власності на будівлю магазину літ. А-1 загальною площею 1041,9 кв.м., що знаходиться за адресою – АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2005, він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , ОСОБА_4 надавала ОСОБА_1 згоду на укладення договору купівлі-продажу від 25.04.2005, отже, набута ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2005 1/3 частка у будівлі магазину, відповідно до ст. 60 СК України, набула статусу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Як вбачається з протоколу загальних зборів ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» від 28.10.2016 загальними зборами учасників ТзОВ «Ярмарх» прийнято рішення, відповідно до якого у випадку набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 та поновлення права власності ОТВП «Ярмарх» у формі ТзОВ на будівлю магазину літ. А-1 загальною площею 1041,9 кв.м., що знаходиться за адресою – АДРЕСА_1 , вказану будівлю буде передано у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в рівних частинах по 1/3 за договором купівлі-продажу, з урахуванням того, що ними повністю сплачено вартість будівлі станом на момент укладення договору купівлі-продажу 25.04.2005. Оцінюючи наведене, суд вважав доведеним, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були позбавлені права у спільній частковій власності на приміщення по АДРЕСА_5 внаслідок визнання права власності ОСОБА_7 на це приміщення рішенням апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 на підставі спірного договору купівлі-продажу від 04.11.1999, а, отже, є заінтересованими особами, які, відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, вправі ставити в судовому порядку питання недійсності договору від 04.11.1999, оскільки приведення сторін договору ОСОБА_7 та ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» до правового стану, що передував укладенню договору купівлі-продажу від 04.11.1999, призведе, з урахуванням рішення загальних зборів ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» від 28.10.2016, до поновлення порушених прав ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності до позову  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , ОТВП у формі ТзОВ, за участю третьої особи на стороні позивачів ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 від 04.11.1999, суд виходив з наступного. Як вбачається із заяв ОСОБА_7 про застосування позовної давності від 07.06.2012 та від 31.01.2017, останній не заперечує, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не знали та не могли знати про існування договору купівлі-продажу від 04.11.1999 до їх залучення у якості відповідачів до справи № 2-508/07, що перебувала на той час на розгляді Личаківського районного суду м. Львова та завершилась постановленням рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007. Позовна заява ОСОБА_7 від 18.05.2005 про збільшення позовних вимог, в якій зазначено відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрована Личаківським районним судом м. Львова 18.05.2005 за вхідним № 6612. З урахуванням наведено суд прийшов до висновку, що перебіг позовної давності розпочався не раніше 18.05.2005 та закінчився, відповідно, не раніше 19.05.2008. Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_7 про збільшення позовних вимог від 18.05.2005, останнім було заявлено позовну вимогу про визнання договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999 дійсним в порядку, передбаченому ст. 47 ЦК УРСР 1963 р., відповідно до якої суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Суд погодився з доводами представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що за таких обставин належним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було заперечення позову ОСОБА_7 , а не звернення до суду із зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999 недійсним, оскільки сам позивач ОСОБА_7 як сторона спірного договору вважав цей договір нікчемним внаслідок відсутності факту його нотаріального посвідчення, тобто таким, що не породив жодних прав та обов`язків сторін договору. Судом встановив, що до спливу позовної давності 19.05.2008, а саме 24.12.2007 набрало законної сили рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007, яким було визнано дійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999, укладений між ОСОБА_11 , що діяла від імені організації торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_7 про продаж ОСОБА_7 приміщення майнового комплексу (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 . Суд погодився з доводами представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що наявність рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 була об`єктивною перешкодою для звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 04.11.1999 недійсним, оскільки він був визнаний дійсним в судовому порядку, а тому доводити його недійсність було можливо виключно шляхом оскарження рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007. Суд встановив, що рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах ВСУ від 20.02.2012 рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в частині визнання дійсним укладеного 04.11.1999 ОСОБА_7 з організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_5 , а також ухвалу колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року в частині залишення без змін зазначеної частини рішення апеляційного суду скасовано. Відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , ОТВП «Ярмарх» у формі ТзОВ, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Журомська М.В., ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання договору дійсним. В решті рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах ВСУ від 12.05.2008 залишено без змін. 21.03.2012  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Сихівського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року. З урахуванням наведеного суд вважав встановленим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з моменту, коли їй стало відомо про порушення їх прав договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року, належно захищали свої права в межах розгляду цивільної справи №2-508/07, та не звернулись до суду в межах позовної давності з позовом про визнання недійсним вищевказаного договору тому, що з 24.12.2007 по 20.02.2012 існувало таке, що набрало законної сили, рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 про визнання спірного договору купівлі-продажу від 04.11.1999 дійсним. Суд встановив, що компетентним судом України 24.12.2007 було допущено судову помилку, яка була виправлена компетентним судом України лише 20.02.2012. За таких обставин суд, з урахуванням практики ЄСПЛ, прийшов до висновку, що слід визнати поважними причини пропущення  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року. З урахуванням визнання поважними причин пропущення  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовної давності їх права, порушені договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року, підлягають захисту, відповідно позови  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , з підстав, зазначених в мотивувальній частині, підлягають задоволенню. У зв`язку з задоволенням позову з відповідача ОСОБА_7 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 4236,20 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору та на проведення експертизи. У зв`язку з задоволенням позову з відповідача ОСОБА_7 на користь позивача ОСОБА_4 , підлягають стягненню судові витрати у розмірі 640 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими – не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.
       21.03.2012р.  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_7 , треті особи ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , ТзОВ «Ярмарх», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 04 листопада 1999 року, відповідно до якого ОСОБА_11 як продавець продала, а ОСОБА_7 як покупець, купив нежитлове приміщення на АДРЕСА_5 , та про визнання за позивачами права власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_5 .
У квітні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 подано позовну заяву про доповнення підстав позову та зменшення позовних вимог, у якій остаточно просили: визнати недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .
08.06.2012 третя особа без самостійних вимог ОСОБА_9 звернувся до суду із заявою про об`єднання позовів (т.1 а.с. 87), в якій просив постановити ухвалу про об`єднання в одне провадження позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 04 листопада 1999 року, з його ( ОСОБА_10 ) позовом до ОСОБА_7 аналогічного змісту.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 10.07.2012 позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 за участю третіх осіб ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 та визнання права власності об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7 , треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 та визнання права власності. Об`єднаній справі присвоєно номер № 1319/3318/2012.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2012 (т.1 а.с. 206-209) в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено, в задоволенні позову ОСОБА_13 відмовлено, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 21.03.2012. 
Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 25.02.2013 (т.1 а.с. 233-236) апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2012 залишено без змін.
Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.11.2013 (т.2 а.с. 23-25) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2012 та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 25.02.2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
31.01.2017 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів ОСОБА_4 (Т.3 а.с. 189-192).
Ухвалою суду від 19.04.2017 у зв`язку з поданою позивачем ОСОБА_9 заявою залишено без розгляду його позов до ОСОБА_7 , треті особи - ТзОВ «Ярмарх», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності (Т3 а.с. 238 – 239).
19.04.2017 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 від 18.04.2017 про доповнення підстав позову та зменшення позовних вимог (т.3 а.с. 222-224), відповідно, залучено в якості відповідачів по справі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх».
Ухвалою суду від 26.06.2017 об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», третя особа ОСОБА_4 про визнання договору від 04.11.1999 недійсним із справою № 464/2571/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору від 04.11.1999 року недійсним. Об`єднаній справі присвоєно єдиний унікальний номер 464/12837/13-ц.
20.03.2018 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято заяву представника позивача ОСОБА_1 від 17.03.2018 про зменшення підстав позову (т.5 а.с. 212).
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 04.03.2019 року заяву представника позивачів ОСОБА_5 про залишення частини позовних вимог без розгляду - задоволено.
Позовну вимогу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , третіх осіб ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Організації торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання договору купівлі-продажу недійсним про визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 - залишено без розгляду.
В обґрунтування позовних вимог позивачі покликались на те, що вони визнані потерпілими у кримінальній справі №143-2120, порушеній 25.10.2008 за фактом підробки та використання завідомо підробленого документу – договору від 04.11.1999 купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_5 . Відповідно до висновків експертиз №№ 2486, 584, 9191/02 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_11 на договорі купівлі-продажу від 04.11.1999 виконано не самою ОСОБА_11 , а іншою особою, тобто, договір купівлі-продажу від 04.11.1999 не відповідає вимогам закону та є недійсним відповідно до ст. 48, 224, 225 ЦК УРСР 1963 року.
В позовній заяві від 18 квітня 2017 року ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу /магазину/ загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .
Вважає такий недійсним з підстав невідповідності договору вимогам ч.2 ст. 44 ЦК УРСР 1963р., так як договір не підписано продавцем, вимогам ст. 225 ЦК УРСР 1963р., відповідно до якої право продажу майна належить власнику, а продавець за договором ОСОБА_11 не була власником майна, вимогам ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України, ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» в редакціях, чинних станом на 04.11.1999, оскільки засобом платежу за договором від 04.11.1999 є долар США.
Як вбачається із матеріалів справи – згідно Договору купівлі-продажу гарантійні зобов`язання/ від 04.11.1999 року, ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» в особі ОСОБА_11 продало, а ОСОБА_7 купив приміщення майнового комплексу загальною площею 1280 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .
Також, 25 квітня 2005 року між продавцем ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» та покупцями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу будівлі магазину за адресою АДРЕСА_5 , який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М.В. за реєстровим № 1084.
Окрім цього, що має істотне значення, – судовими рішеннями у справі №2-508/07 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , організації торговельно-виробничих процесів «Товариство з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Журомська Майя Вікторівна, Львівське обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання договору дійсним, визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання договору недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності було: 
«Визнано за ОСОБА_7 право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) що на АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року між організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» з однієї сторони, та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з другої сторони, щодо продажу будівлі магазину, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Зобов`язано організацію торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_7 у користуванні приміщенням магазину - АДРЕСА_5 .»
Таке рішення набрало законної сили та є чинним. 
Так, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 у згаданій справі в задоволенні позову ОСОБА_7 було відмовлено (т.1 а.с. 190-191).
Однак, рішенням апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 ( т.1 а.с. 186-189) рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 скасовано та ухвалено нове рішення по суті позовних вимог ОСОБА_7 . Позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року, укладений між ОСОБА_11 , що діяла від імені організації торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_7 про продаж ОСОБА_7 приміщення майнового комплексу (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 ; Визнано за ОСОБА_7 право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) що по АДРЕСА_1 ; Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року між організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» з однієї сторони, та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з другої сторони, щодо продажу будівлі магазину, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; Зобов`язано організацію торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_7 у користуванні приміщенням магазину - АДРЕСА_5 .
Ухвалою колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року (т.1 а.с. 59-60) відхилено касаційні скарги відповідачів ТзОВ «Ярмарх», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , а також особи, яка не брала участі в справі, проте подала касаційну скаргу, дружини позивача ОСОБА_7 ОСОБА_8 .
Крім цього, рішенням колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року (т.1 а.с. 53-58) задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 .. Рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в частині визнання дійсним укладеного 04 листопада 1999 року ОСОБА_7 з організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_5 , а також ухвалу колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року в частині залишення без змін зазначеної частини рішення апеляційного суду скасовано. У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Організації торгово-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб – приватного нотаріуса ЛМНО Журомської М.В., ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання договору дійсним – відмовлено.
В решті рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 та ухвалу колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року залишено без змін.
Також, ухвалою Верховного Суду від 25.06.2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року у справі за позовом  ОСОБА_7 до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , організації торговельно-виробничих процесів товариство з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Журомська Майя Вікторівна, Львівське обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору дійсним, визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання договору недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності з підстав пропуску строку на касаційне оскарження.
Крім цього, вказаними судовими рішеннями, зокрема встановлено те, що між ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_7 – 4.11.1999 року було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/. ОСОБА_7 повністю сплатив обумовлену договором суму та відповідно у його власність перейшло нерухоме майно згідно договору, а саме нежитлове приміщення майнового комплексу (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 . Також, судами додатково підтверджено дійсність такого договору купівлі-продажу (хоч і відмовлено у задоволення позовної вимоги про визнання договору дійсним), а, також, підтверджено перехід права власності вказаного нерухомого майна до позивача за договором та визнано його право власності на спірний об`єкт нерухомості у зв`язку із оспорюванням такого права відповідачами.
Окрім цього, у зв`язку із дійсністю згаданого договору та переходом права власності на спірне майно до позивача судами, також, визнано недійним договіркупівлі-продажу від 25 квітня 2005 року між організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» з однієї сторони та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з другої сторони, щодо продажу будівлі магазину, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також зобов`язано організацію торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_7 у користуванні приміщенням магазину – АДРЕСА_5 .
Таке, судове рішення набрало законної сили, є чинним на даний час та є преюдиційним для даної справи у спорі тими ж сторонами зі схожим предмет спору, тому суд не вправі повторно, ретроспективно здійснювати переоцінку згаданих обставин у даній справі.
Так, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Зважаючи на те, що судовим рішенням у справі №2-508/07 встановлено дійсністю оспорюваного договору у дані справі; за таким визнано право власності на спірне нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_7 , а також визнано недійсним договір купівлі-продажу, за яким позивачі набули право власності на спірне приміщення, при цьому участь у розгляді справи брали по суті ті ж сторони, зокрема, позивачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також таке рішення стосувалось інтересів позивачки ОСОБА_14 (на чому наполягає позивачка) та нею оскаржувалось таке судове рішення у згаданій вище справі та у відкритті касаційного провадження за її скаргою було відмовлено, – у суду першої інстанції не було підстав для повторної, ретроспективної переоцінки встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили обставин, в порушення ч.4 ст. 82 ЦПК України, задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного договору недійсним.
Окрім цього, слід вказати і про те, що позивачкою ОСОБА_4 , як особою яка вказує на те, що на придбання спірного майна у 2005 році її чоловіком було витрачено спільні кошти їх подружжя, жодним чином не обґрунтовано як саме та які конкретно її права чи інтереси будуть відновлені у випадку задоволення її позовних вимог, враховуючи і той факт, що договір від 25 квітня 2005 року, за яким її чоловік придбав 1/3 частину спірного майна визнаний у судовому порядку недійсним, про що йшлося. 
Зважаючи на вказане рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Організації торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Організації торгівельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу слід відмовити.
Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати обґрунтованими та таку слід задовольнити.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 – задовольнити.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року – скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Організації торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Організації торгівельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.

Головуючий:                                                                                                   Я.А. Левик

Судді:                                                                                                 Ю.Р. Мікуш

М.М. Шандра