ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року 
м. Київ
Справа №  905/3071/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.

за участю секретаря судового засідання Громак В.О.

за участю представника АТ "Державний експортно-імпортний банк України" - адвоката Гижка О.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства  "Державний експортно-імпортний банк України" 
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2020
та ухвалу Господарського суду Донецької області від 18.12.2019
у справі № 905/3071/17
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Автотранспортне підприємство "Автотехпром"
до   Приватного акціонерного товариства "Укрпідшипник"
про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 25.01.2018 відкрито провадження у справі № 905/3071/17 про банкрутство ПрАТ "Укрпідшипник", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою Господарського суду Донецької області від 03.07.2018     у справі №905/3071/17     ПрАТ "Укрпідшипник" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 18.12.2019 по справі                                      №905/3071/17 у задоволенні заяви АТ "Укрексімбанк" №176-00/1227 від 29.08.2018 відмовлено.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 у справі №905/3071/17 ухвалу Донецької області від 18.12.2019 залишено без змін.

АТ "Державний експортно-імпортний банк України звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить:
- скасувати ухвалу Господарського суду Донецької області від 18.12.2019 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2020;
- прийняти нове рішення, яким визнати та включити до реєстру вимог ПрАТ "Укрпідшипник" грошові вимоги АТ «Державний експортно-імпортний банк України» у розмірі 1 520 000,00 євро, що разом в гривневому еквіваленті за курсом, встановленим Національним банком України на 29.08.2018, 1 євро = 32,847975 грн., становить: 49 928 922,00 грн., які виникли з дати порушення провадження по дату визнання Боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури у справі №905/3071/17 про банкрутство ПрАТ "Укрпідшипник".

Підставами для скасування оскаржуваних судових рішень заявник касаційних скарг  зазначають порушення та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України"  зазначає про те, що судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано умови кредитного договору №15106К134 від 22.11.2006    та додаткової угоди до нього №15106К134 - 24 від 12.10.2012, згідно якого проценти у валюті (євро) нараховуються протягом усього строку користування кредитом і до повного погашення заборгованості.

При цьому, на думку скаржника,  попередніми судовими інстанціями було помилково застосовано до правовідносин сторін у даній справі правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 905/3071/17 за касаційною скаргою АТ "Державний експортно-імпортний банк України" визначено склад колегії суддів: Ткаченко Н.Г. - головуючий (доповідач), судді: Жуков С.В., Білоус В.В.., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 06.07.2020.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.07.2020 касаційну скаргу АТ     "Державний експортно-імпортний банк України" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 та ухвалу Господарського суду Донецької області від 18.12.2019 у справі № 905/3071/17 була залишена без руху, з наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.08.2020 у справі № 905/3071/17 поновлено АТ     "Державний експортно-імпортний банк України" строк на подання касаційної скарги на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 та ухвалу Господарського суду Донецької області від 18.12.2019 у справі     №905/3071/17; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Державний експортно-імпортний банк України" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 та ухвалу Господарського суду Донецької області від 18.12.2019 у справі     №905/3071/17;  призначено  розгляд справи за касаційною скаргою АТ "Державний експортно-імпортний банк України" на 21.10.2020    на 10 год. 45 хв.

Відзиви на касаційну скаргу      до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не надходили.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника АТ "Державний експортно-імпортний банк України", обговоривши доводи касаційної скарги,  колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у даній справі № 905/3071/17 про банкрутство ПрАТ "Укрпідшипник" було відкрито ухвалою Господарського суду Донецької області від 25.01.2018 в порядку норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"     в редакції, чинній з 19.01.2013).

Постановою Господарського суду Донецької області від 03.07.2018     у справі №905/3071/17     ПрАТ "Укрпідшипник" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Разом з тим, з 21.10.2019 введено в дію    Кодекс України з процедур банкрутства.

Згідно з п. 2 Прикінцевих і перехідних положень Кодексу визнано таким, що втратив чинність    Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"    (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 31, ст. 440 із наступними змінами).

Пунктом 4    Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, встановлено, що з дня введення в дію цього    Кодексу    подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього    Кодексу    незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього    Кодексу    перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до    Закону України  "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього    Кодексу.

Отже, подальший розгляд даної справи про банкрутство здійснюється відповідно до норм    Кодексу України з процедур банкрутства.

Як вбачається з матеріалів справи встановлено попередніми судовими інстанціями, предметом даного судового розгляду є  грошові вимоги ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", які складаються з процентів в розмірі 1 520 000,00 євро, що в гривневому еквіваленті за курсом встановленим Національним банком України на 29.08.18 (із розрахунку 1 євро = 32,847975грн.) становить 49 928 922,00грн., які нараховані за користування кредитом за кредитним договором №15106К134 від 22.11.2006 та додаткової угоди до нього №15106К134 - 24 від 12.10.2012 за період з 25.01.2018 по 01.07.2018.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Частиною 1 ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.
Відповідно до ч. 4    ст.60 Кодексу України з процедур банкрутства  у ліквідаційній процедурі господарський суд розглядає заяви з вимогами поточних кредиторів, які надійшли до господарського суду після офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом; заяви з вимогами поточних кредиторів розглядаються господарським судом у порядку черговості їх надходження. За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд своєю ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів; вимоги поточних кредиторів погашаються в порядку черговості, визначеної   статтею 64    цього Кодексу.
У даному випадку спірним є  питання можливості нарахування та стягнення ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" з ПрАТ "Укрпідшипник" процентів, передбачених кредитним договором №15106К134 від 22.11.2006 та додатковою  угодою до нього №15106К134 - 24 від 12.10.2012, за користування кредитом після спливу строку дії договору.

Так, згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У справі, що розглядається, місцевим судом встановлено, що грошові вимоги АТ "Державний експортно-імпортний банк України" за період з 25.01.2018 по 01.07.2018        ґрунтуються на кредитному договорі №15106К134 від 22.11.2006, терміном погашення кредиту за яким в редакції додаткової угоди №15106К134-23 від 29.08.10 є 05.02.2016.

У п. 8.1 Кредитного договору сторони погодили, що цей договір залишається чинним до дати повного виконання сторонами зобов`язань за договором.

Водночас, як досліджено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду Донецької області від 26.11.2015 у справі №905/1480/15 встановлено, що 13.08.2015 АТ "Державний експортно-імпортний банк України"     скористався наявним у нього відповідно до ч. 2    ст. 1050 ЦК України    правом та звернувся до боржника - ПрАТ "Укрпідшипник" з вимогою про дострокове повернення суми заборгованості за кредитним договором. Відповідна вимога отримана боржником 17.08.2015.
Отже, як правильно встановлено місцевим та апеляційним судами, пред`явлення вимоги АТ "Державний експортно-імпортний банк України" до ПрАТ "Укрпідшипник" про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов`язання (повернення кредиту), який був встановлений Кредитним договором до 05.02.2016.

Згідно з ч. 1 ст. 598 та ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з положеннями ЦК України мають різний зміст. 

Так, відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору, хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відтак, закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" визначені у ст. 530 ЦК України, згідно з ч. 1 якої якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12.

Водночас, ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. 

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

При цьому, за висновками  Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові  від 28.03.2018 по справі №444/9519/12, припис абзац 2 частини 1     статті 1048 ЦК України     про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики     у разі відсутності іншої домовленості сторін     може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. 

Як наслідок, право кредитодавця нараховувати  передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2     статті 1050 ЦК України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Отже, врахувавши приписи наведених вище норм та висновки Великої палати Верховного суду,  надавши  оцінку наявним у справі доказам та доводам сторін,  встановивши, що пред`явлення 13.08.2015 вимоги АТ "Державний експортно-імпортний банк України" до ПрАТ "Укрпідшипник"  про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов`язання (строку кредитування), який був встановлений договором до 05.02.2016, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що є неправомірним нарахування АТ "Державний експортно-імпортний банк України" процентів за користування кредитом за кредитним договором №15106К134 від 22.11.2006 (з урахуванням додаткових угод) поза межами строку кредитування за період з 25.01.2018 по 01.07.2018. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ст. 300 ГПК України).

Таким чином, виходячи з аналізу наведених вище норм, з урахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду, встановлених судами обставин у даній справі, та оскільки строк дії кредитного договору, на підставі якого ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" були нараховані боржнику проценти за користування кредитними коштами, є таким, що закінчився до дня порушення провадження у даній справі про банкрутство у зв`язку з пред`явленням 13.08.2015 вимоги до ПрАТ "Укрпідшипник" про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом,  як і закінчилось право  боржника законно користуватися позиченими коштами, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову АТ "Державний експортно-імпортний банк України"  у визнанні грошових вимог до ПрАТ "Укрпідшипник" у розмірі 1 520 000,00 євро, що разом в гривневому еквіваленті за курсом, встановленим Національним банком України на 29.08.2018 (1 євро = 32,847975 грн.), становить: 49 928 922,00 грн., які виникли з дати порушення провадження по дату визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури у справі №905/3071/17. 

АТ "Державний експортно-імпортний банк України", стверджуючи про помилкове застосування до правовідносин у даній справі правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, зазначає про різні обставини вказаних справ, оскільки у справі, що розглядається, кредит надано та нараховано проценти за користування кредитом у валюті (євро) і за цих обставин інфляційні втрати не можуть  бути нараховані. На думку заявника касаційної скарги, правова позиція Великої Палати Верховного Суду про те, що в охоронюваних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, не може бути застосована, оскільки у даному випадку ст. 625 ЦК України повною мірою не забезпечує захист інтересів кредитора, крім того, сторони узгодили нарахування процентів  за користування кредитом протягом дії кредитного договору, а не розмір процентів у випадку прострочення грошового зобов`язання, про що йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.

Однак, зазначені аргументи АТ "Державний експортно-імпортний банк України" відхиляються колегією суддів, оскільки в даному випадку судами було враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом після спливу строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, а не щодо відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, передбаченої ст. 625 ЦК України.

Крім того, щодо застосування ст. 625 ЦК України колегія суддів звертає увагу на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі     № 912/1120/16, у відповідності до якої, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні, проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. 

При цьому, у вказаній постанові зазначено, що така правова позиція щодо правильного застосування норм права підлягає врахуванню у справі про банкрутство в разі подання заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника як на стадії розпорядження майном боржника, так і на стадії ліквідаційної процедури, але з урахуванням перебування в цей час боржника в особливому правовому становищі, зокрема і щодо дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Враховуючи викладене, аргументи заявника касаційної скарги про наявність правових підстав для визнання його поточних кредиторських вимог до ПрАТ "Укрпідшипник" не ґрунтуються на вимогах закону, правових позиціях Великої Палати Верховного Суду щодо припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом після спливу строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, та не спростовують законних і обґрунтованих висновків місцевого та апеляційного судів про відмову у задоволенні заяви АТ "Укрексімбанк" при визнання кредиторських вимог. 

Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Крім того, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відтак, наведені АТ "Державний експортно-імпортний банк України" у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування місцевим та апеляційним судами норм матеріального та процесуального права, а колегія суддів не встановила фундаментальних порушень судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді спірних кредиторських вимог. 

Таким чином, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що постанова Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 та ухвала Господарського суду Донецької області від 18.12.2019 у справі № 905/3071/17 прийняті судами у відповідності до фактичних обставин, вимог матеріального та процесуального права і підстав для їх зміни або скасування не вбачається. 

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається, судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" залишити без задоволення.

Постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 та ухвалу Господарського суду Донецької області від 18.12.2019 у справі № 905/3071/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий, суддя                                                     Ткаченко Н.Г.                                                                   
Судді                                                                               Жуков С.В.                                                                                             
                                                                            Білоус В.В.