ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 грудня 2020 року           справа №200/5573/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Ястребової Л.В.,  розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Міністерства оборони України на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 р. (у повному обсязі складено 17 серпня 2020 року у м. Слов`янську)  у справі  № 200/5573/20-а (головуючий І інстанції суддя Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1  до  Міністерства оборони України, третя особа: Донецький обласний військовий комісаріат про визнання протиправним і скасування рішення в частині, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                    ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1   (далі – позивач) 12.06.2020 року звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України в частині відмови йому, ОСОБА_1 , у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням часткової втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини з 16.01.2020 року, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 10.04.2020 року № 59; зобов`язати Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати йому, ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому часткової втрати працездатності внаслідок захворювань, пов`язаних із захистом Батьківщини з 16.01.2020 року, відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві»  (а.с. 1-5).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 р.  у справі  № 200/5573/20-а позов ОСОБА_1  задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням часткової втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини з 16 січня 2020 року, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 10 квітня 2020 року № 59. 
Зобов`язано Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням часткової втрати працездатності внаслідок захворювань, пов`язаних з із захистом Батьківщини з 16 січня 2020 року відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 7 постанови Кабінету міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (а.с. 44-46).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій  просив скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на ст. 16 Закону України «Про соціальний захист та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.п. 2, 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 та вказує на те, що на момент встановлення позивачу 25 % втрати працездатності, чинним законодавством України не передбачено виплати одноразової грошової допомоги звільненим військовослужбовцям у разі встановлення останнім ступеню втрати працездатності після спливу трьохмісячного строку після звільнення зі служби, а тому позивачем було невірно застосовані положення законодавства, через що останній не має права на отримання одноразової грошової допомоги.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства справа розглянута в порядку письмового провадження.
Частиною 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, що підтверджується копіями паспорту НОМЕР_2 , посвідчення серії НОМЕР_3 від 29 травня 2015 року (а.с. 6-8, 15).
16 грудня 2015 року Військовою частиною НОМЕР_4 Міністерства оборони України  позивачу видана довідка № 3931 про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с. 14).
За наказом Міністерства оборони України (по особову складу) від 26 жовтня 2016 року № 975 полковника ОСОБА_1  звільнено з військової служби  у запас згідно з пунктом «б» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) (а.с. 9).
У довідці про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12 ААА № 032451, виданою Обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 (м. Краматорськ), зазначено, що ступінь втрати професійної працездатності позивача у відсотках на 26 жовтня 2016 складає 25 відсотків. Захворювання пов`язане із захистом Батьківщини.  Датою огляду зазначено 16 січня 2020 року (а.с. 13).
Відповідно до свідоцтва про хворобу № 997 від 21 жовтня 2016 року, у позивача наявні захворювання пов`язані із захистом Батьківщини (а.с. 11).
Позивач звернувся до Донецького ОВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги.
Листом від 23 квітня 2020 року за № 11/502 ОСОБА_1 повідомлено, що згідно Протоколу засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначення і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 10 квітня 2020 року № 59, комісія дійшла висновку про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що позивача звільнено з військової служби 15 грудня 2016 року, а ступень втрати працездатності у зв`язку із захворюваннями, пов`язаними з захистом Батьківщини та проходження військової служби встановлено 16 січня 2020 року (тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби) (а.с. 12). 
Спірним у справі є наявність у Міністерства оборони України підстав для відмови ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням часткової втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини з 16.01.2020 року, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 10.04.2020 року № 59.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
За змістом статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
В розумінні статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» закріплено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Частиною 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» станом на 26.10.2016 року на дату звільнення позивача з військової служби передбачалось, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 7) отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності;
Підпункт 7 пункту 2 статті 16 в редакції Закону № 2522-VIII від 06.09.2018 змінив зміст на такий:  одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:  отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.
Відповідно до частини 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).
Пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
В пункті 3 Порядку № 975 визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:
у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;
у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Таким чином на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги моментом виникнення права є дата встановлення втрати працездатності без встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу такої втрати, з чим він пов`язує своє право на отримання одноразової грошової допомоги, а саме: Закон України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) у відповідній редакції.
За унормуванням частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20 грудня 1991 року (далі - Закон № 2011-XII, в редакції на момент  встановлення ступеню втрати працездатності) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Частиною дев`ятою статті 16-3 Закону № 2011-XII окреслено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 12 Порядку № 975 передбачено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
За приписами пункту 13 (в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) Порядку № 975 призначення і виплати одноразової грошової допомоги № 975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 10 та 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову  у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у  разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Спір між сторонами є наслідком відмови комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 за його заявою від 26.02.2020 року одноразової грошової допомоги, право на яку виникло у зв`язку зі встановленням позивачеві 25 %  втрати працездатності, що пов`язане із захистом Батьківщини, згідно з довідкою МСЕК серії 12 ААА № 032451 від 16.01.2020 року  (а.с. 13).
Враховуючи приписи наведених норм, днем виникнення права позивача на одноразову грошову допомогу є дата встановлення йому ступеню втрати працездатності, що вказана у довідці МСЕК серії 12 ААА № 032451 від 16.01.2020 року, а саме з 26.10.2016 року. 
Колегія суддів відзначає, що законодавство право на отримання одноразової грошової допомоги пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому ступеню втрати працездатності, що впливає на розмір такої допомоги. 
Твердження  апелянта про те, що   ОСОБА_2 ступінь втрати працездатності було встановлено лише 16.01.2020 року, то в нього відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги, є  хибним, оскільки жодна норма Закону № 2011-XII та зміст абзаців 1, 3 пункту 3 Порядку № 975 не створює передумов для ототожнення поняття «день виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги» виключно з датою отримання відповідної довідки МСЕК.
У зв`язку з цим для вирішення спірних правовідносин між сторонами у цій справі необхідно застосовувати норми матеріального права, зокрема статті 16,16-3 Закону № 2011-XII, та Порядок № 975, що діяли станом на 26.10.2016 року.
При вирішенні спору у цій справі судом взято до уваги правовий висновок, викладений  в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі 286/1634/17.
Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення ступеня втрати працездатності (інвалідності) та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги, тощо і це відповідає принципу правової визначеності як складовій принципу верховенства права.
В той же час, на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, що передбачено Порядком № 975.
Такий підхід відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17, відповідно до якої законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. "Обов`язкове особисте державне страхування" та "одноразова грошова допомога" є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. 
Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
Разом з тим, періодичне підтвердження раніше встановленої групи інвалідності або відсотка втрати працездатності не є обставиною, яка спричиняє виникнення у військовослужбовця нових прав у сфері соціального захисту, якщо про це прямо не вказано у законодавстві, що регулює ці правовідносини.
Вирішуючи спір по суті, колегія суддів враховує, що, оскільки позивачу відсоток втрати працездатності встановлено на 26 жовтня 2016 року, то Міністерство оборони України зобов`язане було розглянути документи позивача у відповідності до законодавства України, яке діяло станом на 26.10.2016 року, незважаючи на те, що позивач набув право отримання одноразової виплати в 2016 році, а звернувся про виплату одноразової грошової допомоги у 2020 році.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о." проти Чеської Республіки" (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
З огляду на викладене,  суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Частина 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене,  суд апеляційної інстанції   погоджує висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції  правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи  апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги  та  скасування  рішення суду  не  вбачається.
Керуючись ст. ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, 
   
                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну  скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року у справі  № 200/5573/19-а -залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 14 грудня 2020 року.

Колегія суддів:                                                                                     Г.М. Міронова 

                                                                                                              І.В. Геращенко

                                                                                                                        Л.В. Ястребова