Номер провадження: 22-ц/813/1354/20 
Номер справи місцевого суду: 521/14698/16-ц
Головуючий у першій інстанції Целух А.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.
суддів колегії: Дрішлюка А.І.,
Громіка Р.Д., 
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: представників позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Новицького Віктора Миколайовича в інтересах ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Людмила Олександрівна про визнання правочину недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

29 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який у подальшому був ним уточнений, до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О. про визнання правочину недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відмову від прийняття спадщини на користь його дядька - ОСОБА_5 він вчинив у момент, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, та згідно останньої редакції позову від 22 вересня 2017 року просив суд ухвалити рішення, яким: визнати недійсним правочин від 26 вересня 2008 року, зареєстрований за вхідним №2438 Сьомою державною нотаріальною конторою м. Одеси; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 травня 2010 року, що зареєстроване в реєстрі за №1-1062 Сьомою державною нотаріальною конторою м. Одеси; визнати недійсним договір дарування квартири на ім`я ОСОБА_4 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , серія 1513, виданий 02 серпня 2016 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненко І.П.; визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_4 та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували. Раніше до суду були надані письмові заперечення проти позову, а також заява про застосуванні до позовних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л. О. у судове засідання не з`явилась, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності та письмові пояснення, відповідно до яких проти задоволення позову заперечувала.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.
В апеляційній скарзі адвокат Новицький В.М. в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.
Інтереси позивача ОСОБА_1 , який надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, представляють його довірені особи.
Відповідачу ОСОБА_4 судові повістки надсилались на усі відомі суду адреси, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» та «адресат відсутній». 
Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. 
Також колегія суддів враховує, що відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Вказана цивільна справа досить тривалий час перебуває у провадженні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї правової позиції по справі, однак сторона апелянта ухилялась від отримання судової кореспонденції, надавала численні заяви про відвід суддів.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Колегія суддів враховує, що апелянт, як ініціатор провадження на цій стадії, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї скарги та її розглядом. 
Тому, слід визнати, що апелянт самостійно розпорядився своїми процесуальними правами та не з`явився у судове засідання до Одеського апеляційного суду з причин, які не є поважними.
Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку відповідачів такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у його доступі до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, судом першої інстанції встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру № 62 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 27 листопада 2003 року ОСОБА_6 належала квартира за адресою АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з однієї жилої кімнати житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 33,0 кв.м..
Окрім того, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 29 квітня 1988 року за реєстровим №4-2695, ОСОБА_6 належала 1/3 частки житлового будинку з будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси було складено актовий запис за №2964, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть.
Після її смерті відкрилась спадщина на вищевказане нерухоме майно.
 Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
За змістом ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України).
На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.
26 вересня 2008 року Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_5 було заведено спадкову справу №1102/2008 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (копія якої наявна в матеріалах справи).
  За змістом ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
26 вересня 2008 року ОСОБА_1 державному нотаріусу була подана заява про відмову  від прийняття спадщини за законом на користь брата померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_5 ..
  Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
13 травня 2010 року державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Рубінчик Л.О. були видані Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 (реєстр. №1-1062) та 1/3 частки житлового будинку з будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_2 (реєстр. №1-1065).
В подальшому, 02 серпня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненком І.П. було посвідчено Договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_7 передав безоплатно в дар, а ОСОБА_4 прийняла безоплатно в дар у власність однокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 33,0 кв.м., у тому числі житловою площею 17,2 кв.м..
Як вбачається з Свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, про що 13 січня 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зроблено відповідний актовий запис №590.
Відповідно до частини п`ятої ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.
За змістом ст. ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З наведено вбачається, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.
У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі №273/175/16-ц висловлена правова позиція, що такими обставинами є: вік позивача (зокрема, похилий), його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.
Так, доводами позовної заяви ОСОБА_1 є те, що відмову від спадщини на користь ОСОБА_5 він вчинив не розуміючи значення своїх дій.
Згідно зі ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Одночасно апеляційний суд звертає увагу на роз`яснення Пленуму Верховного суду України в постанові № 9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема, на п. 7, в якому зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. А також на п. 16, відповідно до якого правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (в попередній редакції) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК (в попередній редакції). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК (в попередній редакції) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Отже, з контексту наведених положень законодавства вбачається, що розглядаючи спір про визнання правочину недійсним на підставі положень ст. 225 ЦК України суд повинен належним чином встановити укладення відповідного оспорюваного правочину дієздатною особою (питання щодо недієздатності чи обмеженої дієздатності якої не встановлювалось) та, безпосередньо, факт не усвідомлення цією особою своїх дій, або ж неможливість цією особою керувати своїми діями в момент вчинення оспорюваного правочину. При цьому, факт не усвідомлення чи неможливості керувати своїми діями повинен бути належним чином доведений особою, яка просить визнати його недійсним, та бути належним чином встановлений судом. 
Згідно зі статтею 2 ЦПК України визначені основні засади (принципи) цивільного судочинства, серед яких змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом, розумність строків розгляду справи судом. 
Стаття 11 ЦПК встановлює, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. 
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. 
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 
Отже, в контексті наведеного цивільний процес носить змагальний характер, а суд при вирішенні спору між сторонами, зважаючи на специфіку судової інстанції, виконує роль арбітра між сторонами та сприяє забезпеченню розумного балансу між інтересами та виявленню помилок, допущених судом попередньої інстанції. Сторони процесу мають рівні права та обов`язки, та несуть відповідний ризик настання відповідних процесуальних наслідків у випадку вчинення/не вчинення певних процесуальних дій. Кожна сторона в процесі розгляду справи має право та власне повинна, знову ж таки з врахуванням специфіки стадії та інстанції, довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог. Якщо ж сторона не доводить певні обставини, суд в своєму рішенні відображає таку доведеність/недоведеність.
За обставинами даної справи за клопотанням сторони позивача, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року по справі була призначена судово-психіатрична  експертиза, на вирішення експертів поставлено наступне питання: «Чи розумів  значення своїх дій  ОСОБА_1 на момент складання правочину 26 вересня 2008 року в Сьомій державній нотаріальній конторі м. Одеси - відмови від прийняття спадщини - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на користь  ОСОБА_5 ?».
На виконання вимог даної ухвали 12 лютого 2018 року КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» надав висновок судово-психіатричних експертів №536, згідно якого: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент складання правочину 26 вересня 2008 року в Сьомій державній нотаріальній конторі м. Одеси - відмови від прийняття спадщини - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_5 абсолютно не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, внаслідок наявного у нього на той час хронічного, стійкого психічного захворювання -«Шизофренії, параноідної форми, безперервний типу перебігу, із сформованим дефектом, по типу параноідного недоумства» (що відповідало діагностичну критеріям рубрики F20.00 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду).
Відповідно до ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини. 
Згідно із ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Стаття 113 ЦПК України передбачає, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Доводи апеляційної скарги щодо адвоката Новицького В.М., що діє в інтересах ОСОБА_4 щодо врахування судом першої інстанції висновку судово - психіатричної експертизи КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» №536, зводяться в підсумку лише до критики висновку експерта та невідповідності його матеріалам справи. Інших доводів або доказів, які б спростовували вказаний висновок, а тому вказані доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.
Щодо доводів апелянта відносно того, що судом першої інстанції не було враховано те, що нотаріус відповідно до п. 14 Інструкції про вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами, при посвідчені угод з`ясовує дієздатність громадян і перевіряє правоздатність юридичних осіб, а отже державним нотаріусом Рубінчик Л.О. на момент прийняття заяви ОСОБА_1 було встановлено його особу та перевірено його дієздатність, слід зазначити наступне.
За обставинами даної справи, позивач обґрунтовує свої вимоги посилаючись при цьому на положення ст. 225 ЦК України, за змістом якої правочин, недійсність якого просить встановити особа, вчинений дієздатною фізичною особою, однак в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. При цьому, суд зазначає, що при здійсненні відповідної нотаріальної дії нотаріус лише перевіряє обсяг цивільної дієздатності особи в момент укладення відповідного правочину. Оцінка психоемоційного стану, поведінки особи тощо не належить до обсягу повноважень та компетенції нотаріуса, який, в тому числі, не володіє спеціальною кваліфікацією щодо надання відповідного висновку за проведеною оцінкою. А отже доводи апеляційної скарги в цій частині судом відхиляються.
Також судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності, оскільки відповідно до положень ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
В зв`язку з наявністю в позивача захворювання, внаслідок якого він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, перешкоджало для звернення до суду з відповідним позовом щодо захисту своїх прав. В процесі медичної ремісії позивач, який володіє відповідним обсягом цивільної дієздатності (доказів визнання його недієздатним чи обмежено дієздатним надано суду не було) через свого представника звернувся до суду з відповідним позовом. Відтак, причини пропуску позивачем строку на звернення з позовом суд першої інстанції, з висновком якого суд апеляційної інстанції погоджується, визнав поважними та поновив такий строк на законних підставах. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову. 
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від  28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає. 
 Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Новицького Віктора Миколайовича в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 30 жовтня 2020 року.
       
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік