ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
21 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 203/1829/18
провадження № 61-7532св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач -Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2018 року, ухвалене у складі судді Католікяна М. О., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 5 березня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 17 лютого 2012 року АТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1 уклало кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит в сумі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
 
У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язання не виконувала, у зв`язку з чим на 31 березня 2018 року утворилась заборгованість у сумі 67 599,38 грн, яку банк просив стягнути.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір у розумінні вимог цивільного законодавства сторони не уклали, так як додані до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і примірник Умов і правил надання банківських послуг не підписані відповідачем. Також суд дійшов висновку про недоведеність відкриття ОСОБА_1 карткового рахунку, видачу кредитної карти, встановлення кредитного ліміту та його розмір.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 5 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2017 року без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
 
У квітні 2019 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О. Л. подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 5 березня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. 
 
Зокрема, заявник вказувала на те, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, та не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до ухвалення незаконних рішень.
 
На думку заявника, суди дійшли помилкового висновку про недоведеність відкриття відповідачу карткового рахунку, видачу кредитної карти, встановлення кредитного ліміту та його розмір, так як вказані обставини підтверджуються поданими позивачем доказами, зокрема, анкетою-заявою, Умовами та правилами надання банківських послуг, розрахунком заборгованості та ін. Крім того, вважає, що ОСОБА_1 , користуючись кредитними коштами, фактично визнала існування кредитних правовідносин між нею і банком.
 
Посилаючись на зазначене, заявник просила про задоволення касаційної скарги. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 9 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що, звертаючись з відповідним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на укладення 17 лютого 2012 року АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредитного договору б/н, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості і з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
 
Як на підставу своїх вимог, АТ КБ «ПриватБанк» надало анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна». 
АТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що, підписавши анкету-заяву, ОСОБА_1 погодилася з тим, що ця анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
 
Відповідно до розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором на 31 березня 2018 року складала 67 599,38 грн, яка включала 1 040,75 грн - заборгованості за кредитом, 58 046,66 грн - заборгованості за процентами, 4 816,76 грн - заборгованості за комісією, а також 3 695,21 грн - штрафів.
 
Оцінивши додані до позовної заяви анкету-заяву, примірник Умов і правил надання банківських послуг та розрахунок заборгованості, суди дійшли висновку про неможливість встановити із цих доказів відкриття ОСОБА_1 карткового рахунку, видачу їй кредитної карти, встановлення на неї кредитного ліміту та його розмір.
 
Також суди встановили, що поданий позивачем примірник Умов і правил надання банківських послуг та витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» ОСОБА_1 не підписані.
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків. 
 
Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на дату складання відповідачем анкети-заяви, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. 
 
Частина четверта цієї статті у тій же редакції передбачала, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний  зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити  позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. 
 
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
 
Частинами першою і третьою статті 530 ЦК України передбачено, що у разі встановлення у зобов`язанні строку (терміну) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У випадку невстановлення строку (терміну) виконання боржником обов`язку, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
 
Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
Умови таких договорів у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений.
 
АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі її розмір і порядок нарахування, послалося на Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» як на невід`ємні частини договору про надання банківських послуг.
 
Додані до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг та витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» позичальником ОСОБА_1 не підписані. 
 
Суди попередніх інстанцій при вирішені питання щодо статусу Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»  як невід`ємних частин договору про надання банківських послуг дійшли правильного висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України щодо договору приєднання і обґрунтовано зазначили, що за відсутності доказів того, що саме додані до позову Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи банку розуміла ОСОБА_1 при поданні анкети-заяви, ці Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг. 
 
Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
 
Встановивши, що подані банком разом із позовною заявою примірник Умов і правил надання банківських послуг та витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не підписані ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що правовідносини сторін цими документами не урегульовані і відмовили у стягненні процентів, комісії та штрафів, нарахованих згідно з даними Умовами та Тарифами.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням викладеного, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за процентами, комісією та штрафами ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому судові рішення у вказаній частині відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у тій же редакції Кодексу підлягають залишенню без змін, а касаційну скаргу в цій частині - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів у цій частині не спростовують.
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з боржника на користь банку заборгованості за кредитом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог.
 
Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій касаційний суд не погоджується з огляду на наступне. 
 
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
 
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
 
З виписки про рух коштів за рахунком ОСОБА_1 , яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок, видано кредитну карту і встановлено кредитний ліміт, що свідчить про фактичне отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 1 998,90 грн. 
 
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, банк вправі вимагати судового захисту своїх прав - шляхом стягнення із відповідача фактично отриманої суми кредитних коштів.
 
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Зважаючи на те, що у справі в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині і ухвалює нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитом у розмірі 1 998,90 грн з наведених підстав.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Таким чином, враховуючи часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1 998,90 грн, що становить 2,9% від суми, заявленої банком до стягнення, з відповідача на користь банку пропорційно до розміру задоволених вимог підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні з позовом, у сумі 51,09 грн, судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 76,64 грн та судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 102,19 грн. 

Керуючись статтями 400, 410, 412 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 141, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково. 
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 5 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1 998,90 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 229,92 грн.
У іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 5 березня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов   	
Судді:  	В. С. Жданова   С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук    М. Ю. Тітов