Ухвала
іменем України 
16 грудня 2020 року
м. Київ
справа №428/10339/19
провадження №51-5936ск20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                ОСОБА_1 ,
суддів                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 7 вересня   2020 року, 
встановив:
3а вироком Сєвєредонецького міського суду Луганської області від 25 травня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України                        (далі – КК) - до покарання  у виді 200 (двухсот) годин громадських робіт. На підставі статей 74, 49 КК звільнено ОСОБА_4  від призначеного покарання              у зв`язку з закінченням строків давності.
Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_4 8 квітня 2018 року близько 20:00 перебуваючи біля магазину «Околиця» по вул. Мічуріна в смт Борівське                        м. Сєвєродонецька Луганської області зустрів ОСОБА_6 , з яким у нього на ґрунті раніше виниклих особистих неприязних відносин виник словесний конфлікт, під час якого  ОСОБА_4 умисно наніс по одному удару кулаками правої та лівої руки в обличчя   ОСОБА_6 , від чого останній впав на землю. Після чого ОСОБА_4 наніс йому ще два удари ногою та по одному удару кулаками правої й лівої руки в обличчя, заподіявши останньому легких тілесних ушкоджень.
Луганський апеляційний суд ухвалою від 7 вересня 2020 року вказаний вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5  просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через істотне порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону. На його думку, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), оскільки суд                   не навів у ній належних мотивів щодо необґрунтованості доводів, викладених                    у його скарзі. Стверджує про те, що судові рішення постановлені без урахування всіх обставин справи, а висновки судів у них про доведеність винуватості  ОСОБА_4 у вчиненні злочину не ґрунтуються на досліджених доказах. Зазначає, що апеляційний суд не надав оцінки його доводам  у скарзі  про те, що в основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено недопустимі докази, зокрема протокол слідчого експериментуз ілюстрованою таблицею до нього та висновки судово-медичного експерта № 134 від 25 квітня 2018 року                і № 254 від 2 травня 2019 року. 
Розглянувши касаційну скаргу, вивчивши надані до неї копії судових рішень, перевіривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК  суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні  і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
При ухваленні судового рішення апеляційний суд цих вимог закону дотримався.
Як убачається з наданої копії оскаржуваної ухвали, в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 посилався на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та просив скасувати вирок районного суду                     в частині визнання винуватим ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого              ч. 1 ст. 125 КК та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1                      ст. 284 КПК. У цій скарзі наголошував на тому, що районний суд необґрунтовано послався в мотивувальній частині вироку на показання свідків ОСОБА_7 та                       ОСОБА_8 , як на докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_4                     у вчиненні злочину, оскільки ці показання, на думку захисника, надавали підстави суду дійти висновку про перебування засудженого в стані необхідної оборони. Окрім цього, стверджував, що районним судомпокладено в основу обвинувального вироку недопустимі докази, зокрема протокол слідчого експерименту зілюстрованою таблицею до нього та висновкисудово-медичного експерта №134 від 25 квітня 2018 року і № 254 від 2 травня                 2019 року. 
Перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, при цьому надав у своєму рішенні належну оцінку наведеним у ній доводам та виклав мотиви з яких визнав ці доводи безпідставними.
Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
Так, апеляційний суд у своїй ухвалі зазначив, що вина ОСОБА_4 в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 підтверджується показаннями самого ОСОБА_4 , який постійно змінював                 у суді першої інстанції свої показання, свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_6 , протоколом слідчого експерименту від 24 квітня                 2018 року та ілюстрованої фототаблиці до нього, висновками судово-медичного експерта № 134 від 25 квітня 2018 року та № 254 від 2 травня 2019 року. 
Відповідаючи на доводи апеляційної скарги захисника про перебування ОСОБА_4 у стані необхідної оборони, апеляційний суд дійшов переконливого висновку про їх безпідставність та на його підтвердження навів відповідні мотиви, зазначивши, що показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 свідчать про те, що бійка розпочалася  саме за ініціативою засудженого.
Навів у своїй ухвалі апеляційний суд і обґрунтовані мотиви щодо відсутності підстав для визнання протоколу слідчого експерименту, ілюстрованої таблиці до нього та висновків судово-медичного експерта № 134 від 25 квітня 2018 року              та № 254 від 2 травня 2019 року недопустимими доказами.
Спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника в цій частині апеляційний суд вказав, що не зазначення в протоколі слідчого експерименту імені та по батькові особи, яка проводила слідчий експеримент, місця проживання потерпілого ОСОБА_6 , імені, по батькові, дати і місця народження, місця проживання спеціаліста ОСОБА_9 , не зазначення інформації про те, що учасники слідчого експерименту заздалегідь повідомлені про застосування технічних засобів фіксації не свідчить про отримання цього доказу всупереч порядку, передбаченому КПК, а відсутність підписів учасників слідчого експерименту на ілюстрованій таблиці до нього за наявності їхніх підписів                     у протоколі не дає підстав для визнання цього доказу недопустимим.
Щодо недопустимості таких доказів, на думку захисника, як висновки судово-медичних експертиз, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що експерт вказав, що він ознайомлений з правами і обов`язками експерта і йому відомо про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку або за розголошення даних досудового слідства; зазначено документи, на підставі яких проведено експертизи. За таких умов відсутність у матеріалах кримінального провадження протоколів про роз`яснення прав та обов`язків експерта, а також опису отриманих ним матеріалів, які були використані при проведенні експертиз,  не є свідченням  того, що ці докази були отримані всупереч порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом та обґрунтовано погодився з їх оцінкою судом першої інстанції, який визнав ці докази допустимими.
Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою та вмотивованою і за своїм змістом  відповідає вимогам  статей 370,  419 КПК. 
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону захисник ОСОБА_5 у касаційній скарзі не навів і таких даних зі змісту судового рішення не вбачається. 
З огляду на викладене, касаційна скарга захисника та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення,а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 статті 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 7 вересня   2020 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                        ОСОБА_3