КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

апеляційне провадження №22-ц/824/13256/2020                     
справа №752/13542/18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2020 року                                                                                                          м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Андрієнко А.М., Шахової О.В. 
 
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 серпня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Чіркова Г.Є. 
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків,-
 
встановив:
 
            В липні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 53400 грн.
 
            Вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 отримав від неї завдаток в сумі 2000 доларів США (еквівалент на дату отримання 53400 грн.) за продаж ним земельної ділянки, проте у домовлений строк (до 30 травня 2018 року) договору не уклав та не змінив цільового призначення земельної ділянки.
 
            У зв`язку із невиконанням домовленостей у визначені строки, ОСОБА_3 звернулась із вимогою про повернення коштів, але така вимога залишена без виконання, у зв`язку із чим звернулась до суду із цим позовом.
 
            ОСОБА_1 пред`явлено зустрічний позов, у якому просить стягнути з ОСОБА_3 40316 грн. збитків.
 
            Вимоги ґрунтуються на тому, що між сторонами дійсно існувала домовленість про продаж земельної ділянки, проте саме ОСОБА_3 ухилилась від укладення договору. Зазначає, що в останній день строку (30 травня 2018 року) о 14 год. 33 хв. ОСОБА_3 направила вимогу про повернення коштів. З посиланням на постанову Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року у справі №927/490/18 вказує, що прийменник "до" поряд із певною датою слід розуміти, що така дата є останнім днем.
 
            Щодо розміру збитків вказує, що ним витрачено 40000 грн. на оплату послуг у зв`язку із зміною цільового призначення землі та 316 грн. на розробку проекту землеустрою.
 
            Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 серпня 2020 року вирішено первісний позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_1 53400 грн. та витрати на сплату судового збору в розмірі 704,80 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.
 
            Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити.
 
            В апеляційній скарзі посилається на те, що висновки суду про задоволення первісного позову ґрунтуються на положеннях статті 1212 ЦК України, в той час коли підстави позову пов`язані із невиконанням договірних зобров`язань.
 
            Далі вказує, що саме ОСОБА_3 уникала від укладення договору.
 
            Окрім того, вказує, що текст розписки не дає можливості визначити умови домовленості сторін в тому вигляді, на який вказує ОСОБА_3 . Так, розписка не містить вказівки на те, що він взяв на себе обов`язок продати земельну ділянку та саме на користь ОСОБА_3 . Єдине визначене зобов`язання - це зміна цільового призначення землі, що і було виконано.
 
            Також вказує, що ОСОБА_3 невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Зазначає, що ОСОБА_3 обґрунтовувала свої вимоги на підставі статей 570, 571, 612 ЦК України, у зв`язку із чим незрозуміло чи є кошти або боргом, або завдатком, або авансом.
 
            ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу посилається на обставини, якими обґрунтовувала власний позов. Зазначає, що суд не вийшов за межі позовних вимог, оскільки стягнув заявлену нею суму, а не більшу. Вказує, що в її діях відсутній склад цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення збитків за зустрічним позовом.
 
            Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.                      
 
 Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке. 
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції установлено, що згідно даних інформаційної довідки №124407656 18 травня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3221886000:03:165:6255, площею 0,4 га, з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього покриття, що знаходиться в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області.
 
ОСОБА_1 (без зазначення дати) написано розписку про отримання від ОСОБА_3 завдатку у розмірі 2000 доларів США (53400 грн.) за продаж земельної ділянки площею 0,4 га з кадастровим номером 3221886000:03:165:6255, власником якої є він. 
 
Згідно із розпискою ОСОБА_1 також зобов`язався у строк до 30 травня 2018 року оформити земельну ділянку та провести зміну цільового призначення.
 
30 травня 2018 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_1 вимогу про повернення грошових коштів, оскільки останнім не здійснено відчуження на її користь земельної ділянки, проте  грошові кошти не повернуто, договір між сторонами не укладено.
 
Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, правовідносини носять характер домовленостей про наміри укласти договір на певних умовах у майбутньому. Розписка без укладання нотаріально посвідченого договору з приводу відчуження нерухомого майна, не може бути підставою для виникнення в сторін зобов`язань згідно статті 509 ЦК України. У зв`язку із цим суд уважав, що ОСОБА_1 згідно із положеннями статті 1212 ЦК України набув кошти без достатньої правової підстави, відтак зобов`язаний їх повернути.
 
Відмовляючи у задоволенні вимог за зустрічним позовом, суд вказав, що ОСОБА_1 не доведено вчинення ОСОБА_3 дій, спрямованих на заподіяння збитків. Зокрема, між сторонами відсутній договір, згідно якого існують зобов`язання із зміни цільового призначення земельної ділянки.
 
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
 
Згідно статті 526 ЦК України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
 
Згідно статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
 
            Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
            Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
            Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
            Згідно  статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
            Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
            Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
            Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
            Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
            Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
            
            Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
            
            Згідно  статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
 
            Отже  ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
 
            Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.
 
            Оскільки у цій справі установлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено не було, а сторони лише мали намір  укласти такий договір у майбутньому, відтак передана відповідачу грошова сума 53400 грн. підлягає поверненню позивачу. Визначення в розписці вказаної суми як "завдаток" на правову природу цієї грошової суми не впливає, оскільки у цій справі вказана сума  не є видом забезпечення виконання зобов`язання.
 
            Доводи скаржника про помилкове застосування судом статті 1212 ЦК України відхиляються колегією суддів з огляду на таке.
 
             Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
 
            Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
 
            Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
            
            Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
 
            Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
 
            У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
 
            Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.
 
            Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
 
            Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. 
 
З матеріалів справи убачається, що договір купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами укладено не було, відтак отримана відповідачем грошова сума підлягає поверненню позивачеві, незалежно від того, із чиєї вини це відбулось.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, самостійно змінив предмет позову колегією суддів відхиляються, оскільки суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
 
            Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 .
 
Велика Палата у цій постанові зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
 
Окрім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відсутності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог щодо відшкодування збитків.
 
Згідно частини 1 статті 16  ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Пунктом 8 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути,зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
 
Частиною 2 статті 22 ЦК України визначено, що збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
 
Статтею 611 ЦК України визначено правові наслідки порушення зобов`язання.
 
Відмовляючи в задоволенні вимог в частині відшкодування збитків, суд першої інстанції правильно виходив з того, що між сторонами відсутні такі зобов`язальні правовідносини, невиконання яких мало б наслідком відшкодування збитків.
 
Витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку із зміною цільового призначення землі, не є збитками, оскільки відсутні підстави уважати про порушення ОСОБА_3 зобов`язань, які могли б мати наслідком відшкодування цих витрат.
 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
 
Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 серпня 2020 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складено 23 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         А.М. Андрієнко

                                                                                  О.В. Шахова