ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8397/20 Справа № 206/3009/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :         
головуючого - Деркач Н.М.
суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.
при секретарі - Лященко С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 
                    
В С Т А Н О В И В: 

               У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
               В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 03.07.2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNH3AE0000109021, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 15142,51 доларів США на термін до 02.07.2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Однак відповідач ОСОБА_1 порушив умови договору та не виконав покладені на нього зобов`язання за даним договором, у зв`язку з чим станом на 28.05.2015 року має заборгованість – 33842,84 доларів США. Просив стягнути із відповідача заборгованість у розмірі 33842,84 доларів США, що за курсом 21,04 грн., відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.05.2015р. складає 712053,36 грн. за кредитним договором №DNH3AE0000109021 від 03.07.2008 року та судові витрати у розмірі 3654,00 грн.
               Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. 
               Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором №б/н від 03.07.2008 р., що складається із: заборгованості за кредитом – 7926,42 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом – 4596,78 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом – 369,27 доларів США, штрафу (фіксована складова) – 11,88 доларів США, штрафу (процентна складова) – 1611,00 доларів США, а всього 14515,35 доларів США, а також судові витрати по справі в сумі 3654,00 грн.
               Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1  звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, або частково застосувати позовну давність.
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.
               Судом першої інстанції встановлено, що 03.07.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNH3AE0000109021, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 15 142,51 доларів США на термін до 02.07.2013р. (а.с.7-11). 
               Відповідно до умов договору, банк надає кредит на базових умовах, що визначені у п. 17.1 договору, тобто грошові кошти у розмірі 13 652,17 доларів США надаються на купівлю автомобіля, який виступає предметом застави, а інші кошти надаються на оплату страхових платежів, реєстрацію предмета застави та комісій банку. 
               Відповідач отримав суму обумовлених коштів, що підтверджується відповідними меморіальними ордерами (а.с. 165-169). 
               Згідно п.6.2.4 Кредитного договору, Позичальник зобов`язується погасити Кредит у порядку, в сумах і в строки, що передбачені статтями 12.2.6. та 17.1.5 договору.
               Відповідно до 17.1.5 договору, дата погашення кредиту – 02.07.2013 року.
               Відповідач погодився з умовами договору, порядком та строками повернення кредиту про що свідчить його підпис на кредитному договорі, однак вказані зобов`язання за кредитним договором №DNH3AE0000109021 від 03.07.2008 року та вимоги закону відповідачем не виконані. 
               У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за договором, станом на 28.05.2015р. у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 33842,84 доларів США, що за курсом 21,04 грн., відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.05.2015р. складає 712053,36 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом – 7926,42 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом – 4596,78 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом – 369,27 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором – 19327,49 доларів США, штрафу (фіксована складова) – 11,88 доларів США, штрафу (процентна складова) – 1611,00 доларів США (а.с.3-6).
               Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку. 
               Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у сумі 19 327,49 доларів США, суд першої інстанції виходив з того, що штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме правопорушення – свідчить про недотримання положень ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення, а також у даному випадку нарахування неустойки у розмірі 19 327,49 доларів США, є явно завищеним та не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності. 
Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону та змісті договору.
Так, відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позичальник має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що в матеріалах справи відсутні жодні належні письмові докази, з яких би вбачався факт отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявні відповідні меморіальні ордери та виписка по рахунку, згідно яких ОСОБА_1 фактично видано 13 652,17 доларів США, що і становить обумовлену кредитним договором суму на придбання автомобіля(а.с. 197-199).
Крім того, отримавши кредитні кошти, відповідач сплачував чергові платежі по кредиту відповідно до графіку погашення заборгованості, тобто виконував взяті на себе зобов`язання, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України відповідач фактично прийняв пропозицію укладення договору. Факт наявності заборгованості, окрім відповідного розрахунку також підтверджується випискою з банківського рахунку, що містить інформацію про рух коштів відповідача (а.с.200-205).
Посилання апеляційної скарги відповідача на те, що банком неправомірно нараховано заборгованість за відсотками після закінчення строку дії кредитного договору дійсно є слушними, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого банком в якості додатків до позову, після закінчення дії кредитного договору, тобто з 03.07.2013 року банком не нараховувалась заборгованість по відсоткам, заявлена сума залишилась незмінною, а тому відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками.
Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що до вимог банку необхідно було частково застосувати сплив строків позовної давності, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої пс порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.
Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України).
Відповідно до п. 14.11 умов договору строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 5 років.
Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно умов договору, строк виконання зобов`язань спливає 02.07.2013 року, а позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 11.06.2015 року, тобто до спливу строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що банк безпідставно включив до складу щомісячних платежів за кредитним договором винагороду за резервування ресурсів, є необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по всіх своїх операціях. В даному випадку, винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 409,57 дол США, що сплачується в момент видачі Кредиту, винагорода за здійснення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 16.9 та винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги – надання кредитних коштів у користування.
Таким чином, п.17.1.8 договору в частині винагороди (комісії) не суперечить нормам діючого законодавства.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу.
Посилання апеляційної скарги відповідача на те, що стягнення з нього на користь банку штрафів є неправомірним та необґрунтованим, належним чином не підтвердженим доказами у справі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до п. 14.9 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. (що становить заявлені банком 11,88 доларів США по курсу 21.04) та 5% від суми невиконаного зобов`язання (що становить заявлені банком 1611,00 доларів США).
Як вбачається з вищевикладеного та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 допускав порушення грошових зобов`язань за договором понад 30 днів, а тому нарахування штрафів є правомірним та обґрунтованим.
Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення. 
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року — залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                               Л.О. Каратаєва

                                                                               І.Ю. Ткаченко