УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/1733/20 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А. 
Категорія 7 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Микитюк О.Ю., Талько О.Б.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , 
на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 02 липня 2020 року суддею Невмержицькою О.А. у м. Коростені, 
у справі № 279/1733/20 за позовом ОСОБА_2 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» про визнання права власності на нежитлову будівлю,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви від 21 травня 2020 року (а.с. 40-41), просила: визнати за ОСОБА_2 право власності на незавершене будівництво нежитлової будівлі складу мінеральних домішок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Обґрунтовувала вимоги тим, що згідно витягу з протоколу засідання майнової комісії №1 від 03 квітня 2020 року ОСОБА_2 продано залишки зазначеної нежитлової будівлі, проте у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на це майно вона позбавлена можливості зареєструвати право власності на нього.
Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 червня 2020 року замінено неналежного відповідача у справі Ушомирську сільську раду на належного - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Дружба» (далі – СТОВ «Дружба»).
Рішенням цього суду від 02 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_2 .
Крім доводів викладених у позовній заяві вказала, що суд, на її думку, формально підійшов до вирішення справи, не врахував вимоги ч. 4 ст. 331 Цивільного кодексу України, яка передбачає набуття права власності на новостворене майно та висновки суду, викладені у рішенні від 20 лютого 2018 року у справі № 279/5233/17. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне. 
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема, з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статті 392 цього Кодексу.
Аналіз змісту статті 392 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах.
Отже, умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Тобто метою подання такого позову згідно статті 392 ЦК України є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою.
Дана правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі № 161/12411/17.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням загальних зборів співвласників майнових паїв колишнього КСП «Дружба» с.Ушомир Коростенського району Житомирської області, правонаступником якого є СТОВ «Дружба», від 24 липня 2015 року доручено майновій комісії по врегулюванню майнових відносин  з розпайованим майном колишнього КСП «Дружба» с.Ушомир провести інвентаризацію майна, яке знаходиться у господарському користуванні СТОВ «Дружба», здійснювати орієнтовну оцінку майна, пошук покупців і продаж майна, розподіл коштів на майнові паї та проводити виплату вартості майнових паїв.
На підставі витягу з Протоколу засідання майнової комісії № 1 від 03 квітня 2020 року ОСОБА_2 продано за 10000 грн залишки нежитлової будівлі складу мінеральних добрив, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Оплата та передання вказаного вище майна зафіксовано у Акті №1 приймання-передачі майна (основних засобів) від 03 квітня 2020 року та квитанції до прибуткового касового ордера від 03 квітня 2020 року, а технічна інвентаризація нежитлової  будівлі проведена КП "Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради, що підтверджується технічним паспортом.
З наявної у матеріалах справи копії технічного паспорту вбачається, що спірне нерухоме майно – це незавершене будівництво нежитлової будівлі складу мінеральних домішок в якому значиться, що готовність об`єкта становить 45%. 
На наявних у матеріалах справи фото спірного майна зафіксовано залишки будівлі, які не мають стін та інших несучих конструкцій, що не спростовано позивачкою. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що набуття права власності передбачає дотримання певної процедури, з якою закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Водночас, позивачка не довела суду, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб вона набула право власності на спірний об`єкт, а також наявність порушеного права, яке підлягає захисту в порядку, передбаченому ст.392 ЦК України. Крім того, суд вказав, що ст.331 ЦК України не передбачено такий спосіб захисту прав, як визнання права власності на новостворене майно шляхом ухвалення судового рішення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку. 
Також суд правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. ст.317, 319, 321, 331, 392 ЦК України, та у їх системному аналізі обґрунтовано вважав позов недоведеним і таким, що не підлягає задоволенню. 
Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам, зазначеним в позовній заяві, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення, який не потребує додаткового правового аналізу.
Суд правильно виходив з того, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Проте, таких доказів позивачка суду не надала. 
Отже, звертаючись з позовом, ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не довела правових підстав для визнання за нею права власності на незавершене будівництво нежитлової будівлі складу мінеральних домішок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд першої інстанції, у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які послався у своєму рішенні. 
Посилання ОСОБА_2 на застосування до спірних правовідносин положень ст. 331 ЦК України є безпідставним та ґрунтується на неправильному розумінні цієї норми матеріального права. 
Рішення суду першої інстанції у справі №279/5233/17 від 20 лютого 2018 року, на яке посилається позивачка у апеляційній скарзі, не має преюдиціного значення для вирішення спору, оскільки у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.   
Наданий ОСОБА_2 суду апеляційної інстанції проект реконструкції на незавершене будівництво нежитлової будівлі складу мінеральних домішок на правильність висновків суду не впливає. 
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов, проте відповідач надав заяву про визнання апеляційної скарги, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_2 . В той же час, визнання апеляційної скарги відповідачем не може бути підставою для її задоволення, оскільки відповідно до абз.2 ч. 4 ст. 364 ЦПК України визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи відсутність правових підстав для задоволення позову, визнання апеляційної скарги не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 липня 2020 року  - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 12 жовтня 2020 року.