КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа   752/17278/17                                                                               Головуючий у І-й інстанції - Колдіна О.О.
апеляційне провадження № 22-ц/824/1000/2020                                          Доповідач Заришняк Г.М.

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня   2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.
при секретарі -  Діденку А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Гаражно-будівельного кооперативу «ТЕРЕМ» про визнання недійсним і скасування правочину, визнання недійсним та скасування рішення звітно-виборчих зборів, зобов`язання вчинити дії,-
 
                                                  В С Т А Н О В И В :
 
В серпні 2017 року   ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до    ОСОБА_2 , ГБК «ТЕРЕМ» про визнання недійсним і скасування правочину, визнання недійсним та скасування рішення звітно-виборчих зборів, зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позову  вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 . Після смерті батька позивач є спадкоємцем першої черги.
За життя його батько був членом ГБК «ТЕРЕМ», що розташований по вул.Жулянській в Голосіївському районі м.Києва та йому належало два гаражні бокси №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .
Відповідно до Статуту кооперативу спадкоємці членів Кооперативу мають виключне право на вступ до Кооперативу.
Після смерті батька позивач звернувся до Голови правління ГБК «ТЕРЕМ» ОСОБА_4 з проханням підготувати документи для його вступу до кооперативу, однак остання повідомила, що його батько продав належні бетонні гаражні бокси №№ НОМЕР_3 ОСОБА_2 , та надала копії заяви батька № 152 від 02.09.2014 р., відповідно до якої він просив переоформити право власності на гаражні бокси на ім`я ОСОБА_2 . Крім того, йому була надана заява ОСОБА_2 № 153 від 02.09.2014 р. про вступ до кооперативу, в якій зазначалось, що він придбав у його батька гаражні бокси. На підтвердження купівлі-продажу гаражних боксів було складено акт від 02.09.2014 р.
Позивач зазначає, що в липні 2014 р. його батько переніс два інсульти, внаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій, самостійно пересуватись і за своїм фізичним станом не міг вчиняти будь-які правочини, а відповідач ОСОБА_2 скористався таким фізичним станом та незаконно, на думку позивача, заволодів гаражними боксами.
З огляду на викладені обставини,позивач просив задовольнити його позов.
Рішенням Голосіївського  районного суду міста Києва від 29 травня  2019 року у задоволенні позову - відмовлено.
В апеляційній скарзі   ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального  права, просить   рішення  суду  скасувати та постановити нове рішення  про задоволення позову.
У поданому відзиві  на апеляційну скаргу позивача представник відповідача ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.  
В судовому  засіданні суду апеляційної інстанції   позивач та його представник  підтримали подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.
Відповідач ОСОБА_2 та представники  ГБК «Терем»  проти поданої апеляційної скарги заперечили, вважаючи рішення суду законним.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення   суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає  задоволенню  з таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з недоведеності   позовних вимог.
Колегія суддів погоджується  з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що  ОСОБА_3 був членом ГБК «ТЕРЕМ», що розташований по вул.Жулянській,2а в Голосіївському районі м.Києва і йому, як члену кооперативу, належали гаражні бокси №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .
Встановлено, що рішенням зборів уповноважених представників членів ГБК «ТЕРЕМ» від 05 квітня 2012 р. ( протокол №98)   ОСОБА_3 було виключено з членів Кооперативу за невиконання своїх зобов`язань та завдання шкоди Кооперативу   (а.с.82).
02вересня 2014 р. ОСОБА_3 звернувся із заявою до Голови правління ГБК «ТЕРЕМ» ОСОБА_4 про переоформлення прав на гаражні бокси №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 на ОСОБА_2  (а.с.15).
В той же день, 02 вересня 2014 р.   ОСОБА_2 звернувся  із заявою на ім`я Голови правління ГБК «ТЕРЕМ» про вступ в члени ГБК «ТЕРЕМ» в зв`язку зпридбанням ним гаражних боксів №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 (а.с.19).
Зазначені обставини щодо відступлення прав були засвідчені членами Кооперативу, про що складено Акт б/н від 02 вересня 2014 р. (а.с.21).
Рішенням членів правління ГБК «ТЕРЕМ» від 28.12.2014 р. було затверджено переоформлення гаражних боксів №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , які належали ОСОБА_3 , на ОСОБА_2 в зв`язку з їх продажем.
На підставі рішення звітно-виборчих зборів членів ГБК «ТЕРЕМ» від 01 жовтня 2015 р. прийнято рішення про вчинення дій щодо переоформлення прав на гаражні бокси №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 на ОСОБА_2 (а.с. 22-24).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4  (а.с.19).
Відповідно  до ст. 10 Закону  України «Про кооперацію» членами кооперативу можуть бути громадяни  України,  іноземці та  особи  без  громадянства,  юридичні особи України та іноземних держав,  що діють через своїх представників,  які внесли  вступний внесок   та  пай  у  розмірах,  визначених  статутом  кооперативу, 
додержуються  вимог  статуту  і  користуються  правом   ухвального 
голосу. 
Згідно зі ст. 11 Закону України «Про кооперацію» вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом.
Рішення правління чи голови кооперативу про прийняття до
кооперативу підлягає затвердженню загальними зборами його членів.
Порядок прийняття такого рішення та його затвердження визначається
статутом кооперативу.
      В силу положень ст.19-1 Закону член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно.
Положення Закону щодо права члена кооперативу розпоряджатися гаражним боксом за угодою з правлінням кооперативу з наступним затвердженням рішенням на загальних зборах також було закріплено в п.3.3 Статуту ГБК «ТЕРЕМ».
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 у встановленому законом порядку оформив право власності на гаражні бокси №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2   на момент відступлення прав на них ОСОБА_2 .  
Посилання в апеляційній скарзі на те, що  в суді першої інстанції  не було надано  доказів  придбання  гаражних боксів, а саме:  договору  купівлі-продажу, угоди,   квитанцій чи інших платіждні документів про сплату ОСОБА_3  відповідних коштів за  гаражний бокс, не можуть  бути підставою для для скасування  судового рішення.
Відповідно до Витягу зі  Статуту  гаражного кооперативу  «Терем» по будівництву  та експлуатації гаражів  для зберігання транспортних засобів, що знаходяться  в особистій власності громадян, затвердженого зборами  гаражного кооператативу,  член  кооперативу  має право:   продавати  гаражний  бокс   за згодою  з правлінням кооперативу  з наступним затвердженням  рішення на загальних зборах (зборах уповноважених) (ст. 3.3.10 Статуту).
Матеріали справи містять  належні та достовірні докази  про те, що купівля гаражних боксів ОСОБА_5  була проведене у відповідності до  вимог Статуту  кооперативу ГБК «Терем».
Крім того, також не заслуговують   на увагу й доводи апеляційної скарги  про те, що позивач, як спадкоємець свого померлого батька ОСОБА_3 , має виключне  право на вступ  до кооперативу.
Згідно  ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За правилом  ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Судом встановлено, що на момент смерті ОСОБА_3 не був членом кооперативу ГБК «Терем», належні йому гаражні бокси відчужив.
 Щодо посилань  позивача на те, що  його батько - ОСОБА_3   за станом  свого здоров`я  не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними,  самостійно не пересувався й потребував постійного догляду, колегія суддів зазначає наступне.
За правилами п.2 ч.ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
 На підставі ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 За правилом ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, зокрема психічний стан особи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року  було задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 та призначено по справі  посмертну судово-психіатричну експертизу.
Згідно з Висновком  судово-психіатричного  експерта №6 від 17 березня 2020 року  ОСОБА_3   у момент підписання  заяви від 02 вересня 2014 року  про здійснення  переоформлення прав на бетонні гаражні бокси № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в ГБК «Терем» ОСОБА_2 , виявляв ознаки органічних  психічних розладів судинного ґенезу з вираженим  інтелектуально-мнестичним зниженням. Зазначені  психічні розлади істотно впливали на здатність  ОСОБА_3 усвідомлювати  свої дії та керувати ними таким чином, що він  не міг повною мірою усвідомлювати  свої дії та керувати ними на час укладення оспорюваного правочину.   
 При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Згідно з  правовою позиції Верховного Суду України, приведеною при розгляді справи №6-131цс14 від 17 вересня 2014 року, відповідно до  ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною  фізичною особою, може  бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент  вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати  ними. У контексті викладеного слід зрозуміти, що  підставою для визнання  правочину недійсним на підставі,  передбаченій  ч.1 ст. 225 ЦК України, має бути  встановлена судом  неспроможність особи в момент  вчинення правочину розуміти  значення  своїх дій та (бо) керувати ними.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в поставі від 29 лютого 2012 року та в  постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року (справа №496/4851/14). Такі правові висновки є незмінними.
Підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
 Крім того, у постановах Верховного Суду: від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише  абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України).
Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
При цьому висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави дійти висновку  про те, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 р. у справі  № 496/4851/14 -ц.  
Висновком  судово-психіатричного експерта №6 від 17 березня 2020 року не було встановлено факту  неспроможності ОСОБА_3 в момент   підписання  заяви від 02 вересня 2014 року  про здійснення  переоформлення прав на бетонні гаражні бокси № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в ГБК «Терем» ОСОБА_2    розуміти  значення своїх дій та (або) керувати ними, а лише було зназначено, що  така його здатність була обмежена.
Враховуючи  наведене,  колегія суддів  зазначає, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що  ОСОБА_3  на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, в зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання правочинів недійсними,  для їх скасування та зобов`язання Голову правління ГБК «Терем»  вчинити дії, пов`язані з реєстрацією та набуттям членства в Кооперативі  позивача. 
Суд  повно та всебічно з`ясував обставини справи,  зібраним доказам дав належну правову оцінку та прийшов до правильного  висновку  про  відсутність правових підстав   для задоволення позову  ОСОБА_1 , обґрунтовано відмовивши у  задоволенні позову.
Постановлене судом рішення   відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції допустився помилки, вважаючи, що спірні гаражні бокси були майном ГБК «Терем», не є підставою для скасування законного судового рішення, оскільки ОСОБА_3 за життя розпорядився належним йому майном, продавши гаражі  відповідачу ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги про те, що представниками ГБК «Терем» не було надано суду доказів щодо невиконання  ОСОБА_3 своїх зобов`язань та завдання шкоди Кооперативу, не заслуговують на увагу, оскільки виходять за межі заявлених  позовних вимог.
 Інші доводи апеляційної скарги  висновків  суду не спростовують й не впливають на правильність постановленого рішення суду.
            Керуючись   ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний  суд, -
 
П О С Т А Н О В  И В :
 
Апеляційнускаргу   ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року - залишити без змін.
 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і  може бути оскаржена в касаційному порядку  до Верховного Суду протягом 30 днів.
Повний текст постанови виготовлений   09 жовтня 2020  року
 
Головуючий:
Судді: