УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/1768/20 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я. 
Категорія 77 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:                          Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря
судового засідання Ковальської Я.В.
з участю представника відповідача 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 
на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Волкової Н.Я.
у цивільній справі №279/1768/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. Просила поновити її на посаді головного бухгалтера фінансово-економічного відділу Військової частини НОМЕР_1 , стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування поданого позову зазначала, що з 30.05.2016 року вона обіймала посаду головного бухгалтера фінансово-економічного відділу Військової частини НОМЕР_1 . Наказом №55 від 16.03.2020 р. її було звільнено з 16.03.2020 р. у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, так як роботодавцем було порушено вимоги ч.3 ст.184 КЗпП України щодо заборони звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до 3-х років. На момент звільнення вона була вагітною. Крім того, відповідачем було порушено вимоги ст.49-2 КЗпП України, оскільки про майбутнє скорочення вона не була завчасно повідомлена, бо з травня 2017 року по 15.03.2020 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-х років, на робочому місці не з`являлась. В день виходу з відпустки 16.03.2020 р. її під розпис ознайомили з наказом №453 від 15.10.2017 року про скорочення штату працівників та цього ж дня було звільнено, видано на руки трудову книжку, витяг з наказу про звільнення. З 17.03.2020 року вона не працює, а тому просила позов задовольнити. 
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 вересня 2020 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера фінансово-економічного відділу військової частини НОМЕР_1 .
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 39 620,00 (тридцять дев`ять тисяч шістсот двадцять) гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу без вирахування податків та загальнообов`язкових платежів.
Цим же рішенням стягнуто з військової частини НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 1 681 (одну тисячу шістсот вісімдесят одну) гривню 60 копійок.
У поданій апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що відповідно до директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Про проведення додаткових організаційних заходів у військах оперативного командування «Північ» в 2016 році» №Д-15дск від 23.06.2017 року та витягу з плану проведення додаткових організаційних заходів у військах оперативного командування «Північ» в 2017 році, наказано попередити до 28.10.2017 року працівників, зазначених у наказі №453 від 25.10.2017р., про майбутнє скорочення. Тоді ж і була ОСОБА_2 запрошена до військової частини для ознайомлення з вищевказаним наказом. Цей наказ не взятий до уваги судом, оскільки не містить дати, коли були ознайомлені працівники. Проте, апелянт зазначає, що він є тільки додатком до наказу №453 від 25.10.2017 року, а не окремим документом, тому і не містить окремої дати чи реєстрації, а тільки підписи осіб, що ознайомлені з вказаним наказом. Крім того вказує, що ОСОБА_1 про майбутнє скорочення повторно було попереджено листом № 2014 від 06.11.2017 року, а саме, що вона буде подана на звільнення після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення трьох років. На думку апелянта, позивачкою порушений термін звернення до суду, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір щодо правомірності звільнення позивача, який регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (КЗпП).
Наказом №55 від 16.03.2020 року командира військової частини НОМЕР_1 позивача було звільнено з посади головного бухгалтера фінансово-економічного відділу відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників і відсутністю вакантних посад.
Звільнення працівника з ініціативи власника у випадку скорочення штату працівників передбачено ст.40 ч.1 п.1 КЗпП України, частинами 2-3 якої визначено, що звільнення з підстави, передбаченої п.1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу; не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Порядок вивільнення працівників врегульовано положеннями ст.49-2 КЗпП України, відповідно до частини 1 якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Заборона звільнення вагітних жінок передбачена ст.184 КЗпП України, частиною 3 якої визначено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
В даному випадку позивач своє звільнення з 16.03.2020 року вважає незаконним з тих підстав, що на момент звільнення вона була вагітною і про вивільнення вона була повідомлена в день виходу з відпустки по догляду за дитиною 16.03.2020 року і в цей же день її було звільнено.
Враховуючи, що звільнення позивача відбулось з ініціативи роботодавця в зв`язку зі скороченням штату працівників, то в першу чергу судом перевірено дотримання процедури розірвання трудового договору з вищевказаної підстави.
На підтвердження своєчасності повідомлення позивача про наступне вивільнення відповідачем подано копію наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2017 р. №453 про попередження працівників військової частини НОМЕР_1 про майбутнє скорочення посад (а.с.22-25), до якого додано список працівників на одному аркуші (а.с.26), в якому є запис наступного змісту: «працівник ЗСУ підпис ОСОБА_3 ). Прізвище ОСОБА_4 позивач змінила на прізвище ОСОБА_5 . Вказаний список викладений на окремому аркуші та в наказі не зазначено, що він є додатком до наказу та не зазначено дату його складання і дати проставлення підписів працівників, в тому числі і позивачки. Заперечення позивача в тій частині, що з наказом про звільнення вона була ознайомлена безпосередньо в день звільнення, відповідачем не спростовано. Переконливих доказів про те, що позивач в установленому законом порядку за два місяці була попереджена про майбутнє вивільнення, суду не надано. При цьому суд правильно вважав, що письмове попередження від 25.10.2017 року, яке, як зазначає відповідач, направлялось позивачеві поштою 06.11.2017 року за №2014 (а.с.28), цих обставин не підтверджує, оскільки докази його направлення та отримання позивачем у справі відсутні.
За таких обставин, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідачем не доведено дотримання встановленого законом порядку розірвання трудового договору з позивачем з його ініціативи у зв`язку зі скороченням штату працівників. Тому правильно вважав, що таке звільнення є незаконним і працівник підлягає поновленню на попередній роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Крім того, відповідачем не заперечується та обставина, що на момент звільнення позивачка була вагітною. Як пояснила представник відповідача в апеляційному суді, на даний час позивачка вже народила дитину.
Встановивши підставу для поновлення позивача на посаді, відповідно до ст.235 КЗпП України судом на її користь правильно стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого, враховуючи середньоденний заробіток позивача за два останніх повних місяці її роботи, який становить 316,96 грн. (довідка №595 від 09.09.2020 року), та тривалість вимушеного прогулу з дня звільнення до дня ухвалення рішення, яка становить 125 днів (березень 2020 - 11, квітень 2020 - 21, травень 2020 - 19, червень 2020 - 20, липень 2020 - 23, серпень 2020 - 20, вересень 2020 – 11), становить 39 620,00 грн. Вказана сума визначена без вирахування податків та загальнообов`язкових платежів, стягнення яких є обов`язком роботодавця.
Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду є безпідставними, зважаючи на наступне.
Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
При цьому, ст.123ЦПК визначено,що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
В даному випадку перебіг процесуального строку починається з 17.03.2020 року – з наступного дня після звільнення позивачки.
Відповідно до положень ч.ч.2,6 ст.124 ЦПК строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця.
Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
В даному випадку календарний штемпель на поштовому конверті свідчить про те, що позов до суду із додатками до нього здано позивачкою на пошту 17.04.2020 року, тобто, в останній день закінчення встановленого законом місячного строку.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають. 
Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 вересня 2020 року залишити без змін. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий:                         Судді:

       Повний текст постанови складений 03.12.2020 року.