ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 р.	Справа № 480/1043/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Мироненко А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Охтирського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Соколова Н.О., м. Охтирка, повний текст складено 19.05.20 року по справі № 480/1043/20
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Охтирського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)      
           треті особи:         Державна казначейська служба України ,        Охтирська міська рада Сумської області 
          про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовною заявою до Охтирського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - відповідач, Охтирський МВ ДВС), треті особи: Державна казначейська служба України, Охтирська міська рада Сумської області, в якій просила суд:
- визнати протиправним та скасувати повідомлення Охтирського МВ ДВС Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 05.02.2020 за вих. № 9276 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у виді виконавчого листа № 583/84/19 (2-а/583/11/19), виданого Охтирським міськрайонним судом 23.09.2019 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2019 №583/84/19 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Охтирської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з розглядом справи, на професійну правничу допомогу у розмірі 588,33 грн.; 
- зобов`язати відповідального державного виконавця з числа посадових осіб Охтирського МВ ДВС Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) прийняти до примусового виконання виконавчий лист №583/84/19 (2-а/583/11/19), виданий Охтирським міськрайонним судом 23.09.2019 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2019 №583/84/19 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Охтирської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з розглядом справи, на професійну правничу допомогу у розмірі 588,33 грн., та відкрити виконавче провадження.
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.05.2020, з урахуванням ухвали від 11.06.2020, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано повідомлення Охтирського МВ ДВС Північно - Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 05.02.2020 за вих. № 9276 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у виді виконавчого листа № 583/84/19 (2-а/583/11/19), виданого Охтирським міськрайонним судом 23.09.2019 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2019 №583/84/19 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Охтирської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з розглядом справи, на професійну правничу допомогу у розмірі 588,33 грн.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Охтирського МВ ДВС Північно - Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат - 2960 грн. 80 коп.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з посиланням на правомірність своїх дій, відповідач наводить обставини справи та зазначає, що в порушення норм процесуального права судом не було прийнято до уваги доводи відповідача, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства. При винесенні рішення судом розглянуто Постанову КМУ від 03.08.2011 за № 845, але не прийнято до уваги, що органи державної виконавчої служби не здійснюють виконання виконавчих документів щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань. Також, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що позивачем не здійснювалося звернення до суду, який прийняв рішення щодо стягнень з бюджетних асигнувань, про заміну способу виконання рішень, так як в органах казначейської служби відсутні відкриті відповідні рахунки органу місцевого самоврядування. Окрім того, судом першої інстанції було встановлено, що вищевказаний виконавчий документ підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, але не прийнято до уваги, що боржник є органом місцевого самоврядування, що, в свою чергу, не підлягає примусовому виконанню Охтирським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми).
Щодо стягнення судових витрат відповідач зауважує, що судом не дотримано вимоги ст. 139 КАС України щодо пропорційного розподілу судових витрат між сторонами.
За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити.
Позивача, відповідача та третіх осіб повідомлено про розгляд справи засобами електронної пошти.
10.12.2020 на електронну адресу суду від представника позивачки надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, надавши додатковий час для підготовки відзиву на апеляційну скаргу.
В свою чергу, колегія суддів ураховує особливості розгляду даної категорії справи, визначені параграфом 2 глави 11 Кодексу адміністративного судочинства України. Зокрема, ч. 7 ст. 287 КАС України передбачено розгляд справи судом апеляційної інстанції протягом 10 днів, а ч. 3 ст. 268 КАС України передбачено розгляд справи за відсутності учасника справи.
Враховуючи те, що матеріали справи містять необхідні докази для вирішення цієї справи, а також приймаючи до уваги скорочені терміни розгляду справи, встановлені ст. 287 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви.
Окрім того, 10.12.2020 представником позивача на електронну адресу суду вже подано заяву по суті справи, в якій надано оцінку доводам апеляційної скарги, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції - повністю законним та обґрунтованим, з підстав, наведених у судовому рішенні. Просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.05.2020  - без змін. 
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України).
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05.07.2019 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до начальника відділу державного архітектурно - будівельного контролю Охтирської міської ради Сумської області Кутового Артура Вікторовича про визнання незаконною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення; скасовано постанову № 16 у справі про адміністративне правопорушення від 28 грудня 2018 року, винесену начальником відділу державного архітектурно-будівельного контролю Охтирської міської ради Кутовим А. В., про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 188-42 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вигляді штрафу в розмірі 6800 гривень, а справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 188-42 КУпАП закрито. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державного архітектурно - будівельного контролю Охтирської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.
Додатковим рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 15.07.2019 на користь ОСОБА_1 стягнуто 124 грн. судових витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державного архітектурно - будівельного контролю Охтирської міської ради Сумської області.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2019 рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05.07.2019 року та додаткове рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 15.07.2019 змінені в частині визначення боржника, за рахунок бюджетних асигнувань якого маються бути стягнуті судові витрати, замість «стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державного архітектурно - будівельного контролю Охтирської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу» зазначено вказати «стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Охтирської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу». Одночасно, стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Охтирської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи, на професійну правничу допомогу у розмірі 588,33 грн.
На виконання зазначених судових рішень 23.09.2019 Охтирським міськрайонним судом Сумської області Пекутовській О. М. видано виконавчий лист від 15.08.2019 № 583/84/19 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Охтирської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи, на професійну правничу допомогу у розмірі 588,33 грн (а.с. 12).
Разом з тим, листом від 03.10.2019 № 04-07-10/859 та листом від 25.11.2019 № 02-22-06/1093 ОСОБА_1 повернуто пакет документів про виконання виконавчого листа Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.09.2019 року по справі № 583/84/19 провадження № 2-а/583/11/19 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Охтирської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи, на професійну правничу допомогу у розмірі 588,33 грн. - без виконання. Роз`яснено, що Охтирське управління Державної казначейської служби України Сумської області не здійснює казначейське обслуговування Охтирської міської ради Сумської області, оскільки Охтирська міська рада Сумської області не має відкритих рахунків в Охтирському управлінні Державної казначейської служби України Сумської області (а.с. 13-14, 17-18), про що на виконавчому листі маються відповідні відмітки.
Аналогічні роз`яснення надали Державна казначейська служба України листом № 5-06-06/4414 від 03.03.2020, Головне управління Державної казначейської служби України у Сумській області листом № 13-14-06/2000 від 05.03.2020, Охтирське управління Державної казначейської служби України Сумської області листом № 02-18—06/325 від 04.03.2020 (а.с. 63-70).
Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26.12.2019 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні її заяви про зміну сторони виконавчого провадження з Охтирської міської ради Сумської області на належного боржника – Виконавчий комітет Охтирської міської ради Сумської області, оскільки вони є різними юридичними особами (а.с. 19-22).
30.01.2020 ОСОБА_1 звернулася із заявою про примусове виконання судового рішення до Охтирського МВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), в якій просила прийняти на примусове виконання виконавчий лист № 583/84/19 (2-а/583/11/19) про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Охтирської міської ради Сумської області на свою користь витрати, пов`язані з розглядом справи, на професійну правничу допомогу у розмірі 588,33 грн (а.с. 23-25).
За наслідками розгляду зазначеної заяви, 05.02.2020 старшим державним виконавцем Охтирського МВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Гончар Н. Б. складено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з пред`явленням виконавчого документа щодо стягнення з бюджетних рахунків, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» виконується іншими органами та установами (а.с. 26).
Не погодившись з вказаним повідомленням відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування повідомлення Охтирського МВ ДВС Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 05.02.2020 за вих. № 9276, суд першої інстанції виходив з того, що повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» є протиправним.
В свою чергу, відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині зобов`язання державного виконавця прийняти до примусового виконання виконавчий лист та відкрити виконавче провадження, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження" вказані дії є виключними (дискреційними) повноваженнями відповідача. 
Згідно з ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016р., № 1404-VIII (далі – Закон  № 1404) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Згідно з ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. 
Відповідно до частин 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Обов`язковість виконання судового рішення, яке набрало законної сили, також передбачена ст. 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Вказана норма законодавства кореспондує з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовано нормами Закону України "Про виконавче провадження" (далі – Закон України  № 1404). 
Відповідно до статті 1 Закону України № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 України № 1404).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України № 1404 державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, як виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України № 1404 під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України № 1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 18 Закону України № 1404 передбачено, що державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
З системного аналізу правових норм вбачається, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, виконавче провадження підлягає закінченню.
Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України № 1404 виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.
З посиланням на вказану норму законодавства, відповідачем видано повідомлення про повернення виконавчого документу ОСОБА_1 без прийняття до виконання, оскільки рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства.
В свою чергу, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою КМУ від 03.08.2011 № 845.
Так, відповідно до п. 3 цього Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
При цьому, боржники в контексті пункту 2 Порядку – це визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.
П.п. 3 п. 9 Порядку визначено, що орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли: боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”.
З огляду на вищезазначенні положення Порядку, органи Казначейства можуть здійснювати безспірне списання коштів лише у тому випадку, якщо такий боржник обслуговується в органах Казначейства, та має відповідні рахунки, з яких можливо було б здійснити безспірне списання коштів.
В ході розгляду справи встановлено, що листом від 03.10.2019 за № 04-07-10/859 та листом від 25.11.2019 за № 02-22-06/1093 ОСОБА_1 повернуто пакет документів про виконання виконавчого листа Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.09.2019 року по справі № 583/84/19 провадження № 2-а/583/11/19 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Охтирської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи, на професійну правничу допомогу у розмірі 588,33 грн. - без виконання. Роз`яснено, що Охтирське управління Державної казначейської служби України Сумської області не здійснює казначейське обслуговування Охтирської міської ради Сумської області, оскільки Охтирська міська рада Сумської області не має відкритих рахунків в Охтирському управлінні Державної казначейської служби України Сумської області (а.с. 13-14, 17-18), про що на виконавчому листі маються відповідні відмітки.
Аналогічні роз`яснення надали Державна казначейська служба України листом № 5-06-06/4414 від 03.03.2020, Головне управління Державної казначейської служби України у Сумській області листом № 13-14-06/2000 від 05.03.2020, Охтирське управління Державної казначейської служби України Сумської області листом № 02-18— 06/325 від 04.03.2020 (а.с. 63-70).
При цьому, відповідно до ст. 2 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Таким чином, Охтирська міська рада, як орган місцевого самоврядування, до зазначеного переліку не входить, та не має відкритих рахунків в органі Казначейства.
Матеріалами справи підтверджено, що, отримавши вищезазначені роз`яснення Казначейських служб, ОСОБА_1 намагалася вирішити вказане питання, звернувшись до суду з заявою про заміну боржника, що спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність відповідних звернень позивачки.
В свою чергу, ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26.12.2019 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні її заяви про зміну сторони виконавчого провадження з Охтирської міської ради Сумської області на належного боржника – Виконавчий комітет Охтирської міської ради Сумської області, оскільки вони є різними юридичними особами (а.с. 19-22).
З огляду на викладене, враховуючи, що боржником за виконавчим документом є Охтирська міська рада Сумської області, рахунки якої в Державному казначействі відсутні, то стягувач ОСОБА_1 , згідно з нормами чинного законодавства, має право на виконання судового рішення на загальних підставах, в тому числі за рахунок майна боржника та коштів за іншими цільовими призначеннями, чим позивачка і скористалася, звернувшись до Державної виконавчої служби з виконавчим документом.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, яка розроблена відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ "Про виконавче провадження", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу I Інструкції відділу примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, окружні прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначений виконавчий лист підлягає виконанню органом державної виконавчої служби, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що виконавчий лист підлягає виконанню органами Казначейства.
Вказане свідчить про те, що повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» є протиправним, а повідомлення від 05.02.2020 таким, що підлягає скасуванню.
Як убачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В даному випадку, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів юридичну правильність і фактичну обґрунтованість спірного повіомлення.
Доводи апелянта спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у вищезазначеній частині.
Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 судових витрат у загальному розмірі 2960, 80 грн.
Вказані судові витрати складаються з судового збору 840, 80 грн., витрат на правничу допомогу – 2000 грн. та витрат, що пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій (поштові відправлення) - 120 грн.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Приписами ч. 3 ст. 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно з положеннями ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 6  ст. 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 135 КАС України).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в рішеннях від 26.02.2015 у справі “Баришевський проти України”, від 10.12.2009 у справі “Гімайдуліна і інших проти України”, від 12.10.2006 у справі “Двойних проти України”, від 30.03.2004 у справі “Меріт проти України” заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями дійсності та співмірності необхідних і достатніх витрат, а також розумності їх розміру.
Суд також зазначає, що на підтвердження витрат на правову допомогу повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною 2 статті 74 КАС України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Частиною 1 ст. 94 КАС України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 22.05.2018 р. по справі № 826/8107/16 (провадження № К/9901/26989/18).
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно з п. п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Статтею 1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі “Баришевський проти України”, від 10.12.2009 у справі “Гімайдуліна і інших проти України”, від 12.10.2006 у справі “Двойних проти України”, від 30.03.2004 у справі “Меріт проти України” заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Разом з тим, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою до суду першої інстанції надано відомості про надання їй допомоги фахівцем у галузі права, а саме, адвокатом ОСОБА_2 : договір про правничу допомогу від 14.02.2020, акт приймання-передачі (звіт) виконаних робіт за договором про правничу допомогу (детальний опис) та розрахункову квитанцію про оплату послуг адвоката у розмірі 2000,00 грн.
Вищевказаними документами підтверджено, що адвокат ОСОБА_2 надав позивачці послуги з професійної правничої допомоги.
Оскільки перелічені послуги, згідно з матеріалами справи, дійсно були надані позивачці, є доцільними, та мали вплив на хід розгляду справи, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність заявлених представником позивача вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів зауважує, що в даному випадку розмір понесених позивачем витрат в загальній сумі 2000,00 грн. підтверджується належними та допустимими в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України доказами.
Крім того, такий розмір є співмірним із обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, а також значенням справи для сторони.
Колегія суддів звертає увагу на те, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З огляду на це, відповідач, як особа, яка заперечує зазначений розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами. 
Водночас, відповідачем ані у відзиві на позовну заяву, ані в апеляційній скарзі не наведено жодного належного обґрунтування та не надано жодних доказів на підтвердження неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами.
Колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, судом першої інстанції надано оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо судових витрат, що складаються з судового збору 840, 80 грн., та витрат, що пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій (поштові відправлення) - 120 грн., апеляційна скарга відповідача жодних доводів щодо неправомірності стягнення вказаних судових витрат не містить.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Охтирського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)  залишити без задоволення.
Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.05.2020 року по справі № 480/1043/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін