ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/3741/16                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Кармазін О.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  13 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Аліменка В.О., Оксененка О.М, при  секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу    Головного управління Державної податкової служби у м. Києві  на рішення Окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.12.2013 року №0004211701, яким позивачу визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (від здійснення підприємницької діяльності) у розмірі 16260,00 грн.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що на момент проведення перевірки, фактичні обставини правовідносин договору оренди транспортних засобів свідчили про те, що позивач не перераховував та не виплачував грошових коштів за договором оренди транспортних засобів на користь ОСОБА_2 , а відтак висновки, зроблені в акті перевірки посадовими особами контролюючого органу відносно того, що оподаткований дохід вже був перерахований позивачем на користь ОСОБА_2 є хибним припущенням.
Рішенням Окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року позов задоволено повністю.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати згадане рішення та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 26.11.2013 року по 09.12.2013 року, посадовими особами Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м.  Києві проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності обчислення, повноти та своєчасності внесення до бюджету зборів та інших платежів фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року.
За результатами перевірки складено акт №356/26-57-17-01/ 2730806219 від 16.12.2013 року.
Актом перевірки встановлено, що при виплаті доходу фізичним особам-підприємцям за 2012 рік, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку і сум утриманого з них податку (ф. 1 ДФ) до ДПІ у Святошинському районі поданий з помилками, а саме: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не утримував та не перераховував до бюджету податок на доходи з фізичних осіб виплаченого на користь ОСОБА_2 у розмірі 84    000,00    грн., що призвело до несплати податку в розмірі 12600,00 грн.
Відтак, посадовими особами контролюючого органу встановлено порушення ОСОБА_1 вимог пп.  49.18.2  п.  49.18  ст.  49, пп. «а» п.  176.2  ст.  176 Податкового кодексу України.
На підставі зазначеного акту перевірки №356/26-57-17-01/ 2730806219 2730806219 від 16.12.2013 року відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № 0004211701 від 31.12.2013 року, яким позивачу визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (від підприємницької діяльності) у розмірі 16260,00 грн., з яких 12600,00 грн. - за основним платежем та 3600,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до пп.  14.1.180  п.14.1  ст.14 ПК України  податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений  розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею  18  та розділом  цього  Кодексу;
Згідно з  ст. 18 ПК України  податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.
Відповідно до пп.  168.1.1  п.  168.1  ст.  168 ПК України  податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в  статті 167 цього Кодексу.
Підпунктом 168.1.2 п. 168.1 цієї статті визначено, що податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.
Згідно з пп.  168.1.5  п.  168.1  ст.  168 ПК України  якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.
В той же час, абзацами «а» та «б» п.  176.2  ст.  176 ПК України  передбачено, що особи, які відповідно до цього  Кодексу  мають статус податкових агентів, зобов`язані: а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та  оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.
Таким чином, проаналізувавши вказані норми у їх сукупності, суд приходить до висновку, що податкові агенти у разі нарахування (виплати) оподатковуваного доходу на користь іншого платника податку, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку 15 відсотків бази оподаткування. В той же час, таке оподаткування (сплата, перерахунок) відбувається до або під час виплати податковим агентом на користь іншого платника податків суми доходу.
Як вбачається з акту перевірки посадовими особами контролюючого органу встановлено, що позивач не утримував та не перераховував до бюджету податок на доходи з фізичних осіб виплаченого на користь ОСОБА_2 у розмірі 84  000,00    грн.
Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції, що обставини, які зафіксовані в акті перевірки посадовими особами податкового органу відносно порушення позивачем вимог податкового законодавства викладено загально без деталізації та прив`язки до первинних документів, оскільки з акту перевірки неможливо ідентифікувати, яку кількість договорів та які саме договори досліджувалась посадовими особами відповідача під час перевірки та на підставі яких саме первинних документів перевіряючи дійшли висновку про сплату позивачем за період 12 місяців 2012 року на користь громадянина ОСОБА_2 орендної плати за транспортні засоби у розмірі 84    000,00    грн. Посилання контролюючого органу в акті перевірки на договори найму (оренди) транспортних засобів не містять конкретних реквізитів таких договорів, зокрема, відсутня дата та номер таких договорів, що позбавляє суд можливості дослідити зміст таких договорів, перевірити суми утримання позивачем на користь ОСОБА_2 сум доходів за такими договорами та, відповідно встановити наявність допущеного позивачем порушення та як наслідок перевірити правомірність нарахованої суми штрафної санкції, застосованої відповідачем до позивача податковим повідомлення-рішенням № 0004211701 від 31.12.2013 року.
Доводи апеляційної скарги відображають зміст акту перевірки №356/26-57-17-01/ 2730806219 від 16.12.2013 року. Однак доказів, на яких ґрунтуються висновки акта перевірки та які б підтверджували правомірність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення податковим органом не було надано ні до суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.
Частиною 1  статті 73 КАС України  встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, відповідач у справі зобов`язаний довести правомірність своїх рішень та довести факт вчинення позивачем порушення  закону  відповідними доказами, чого ним зроблено не було.
З огляду на приписи наведених правових норм процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішень органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов`язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.
Між тим, в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано докази, які б підтверджували встановлене контролюючим органом та допущене позивачем порушення.
У даному випадку відповідачем, в порушення обов`язку, встановленого частиною 2  статті 77 КАС України  не доведено правомірності прийняття оскаржуваного рішення, яким позивачу визначено суму грошового зобов`язання.
Вказані обставини є достатніми для висновку про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення не відповідає викладеним у  статті 2 КАС України  критеріям, адже колегія суддів зазначає, що загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
В той же час, рішення суб`єкта владних повноважень повинно відповідати  статті 2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального права.
За правилами  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями  315,  316,  321,  322,  325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві   залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

суддя                                        В.О.Аліменко

                                   суддя                                        О.М.Оксененко