СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2020 р.                                                                     Справа № 922/1830/20  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Фоміна В.О. , суддя  Шевель О.В. 

за участю секретаря Гончарова О.В. 
за участі представників: 
від позивача- Оріщенко Н.С.,         ордер        від 05.11.20 р.         АХ 1029192 ;
від 1-го відповідача - Зучек Є.Н.,  довіреність від 26.12.19 р. №   64 ;
від 2-го відповідача -не з`явився;
розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу 1-го відповідача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, м. Харків (вх.№ 2511 2/5) на рішення господарського суду Харківської області від 25.08.2020, ухвалене суддею Смірновою О.В. в приміщенні господарського суду Харківської області (повне рішення складено 31.08.2020) у справі № 922/1830/20
за позовом ОСОБА_1 , м. Зміїв Харківської області,                                 
до 1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, м. Харків,                                                 
   2. Головного Управління Державної казначейської служби України у Харківській області, м. Харків,
про    стягнення 325691,17 грн.

ВСТАНОВИЛА:

       ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (відповідач-1) та Головного Управління Державної казначейської служби України у Харківській області (відповідач-2), в якій просить суд стягнути з державного бюджету України грошові кошти    сплачені за договором купівлі-продажу від 17.05.2010 р. №1289  у розмірі 325691,17 грн., який розірвано в судовому порядку.
       Позов обґрунтовано  тим, що  у зв`язку із розірванням  в судовому порядку договору купівлі-продажу №1289 від 17.05.2010 та повернення у державну власність об`єкту приватизації, який  є предметом зазначеного Договору, у відповідача  як державного органу приватизації відповідно до положень  п. 3 "Порядку  повернення  у державну власність  об`єктів приватизації,  у разі розірвання  або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів», затвердженого постановою КМУ від  08.01.2001  №  32,  п. 133 Державної програми приватизації на 2000-2002, ч. 9 ст. 27 Закону України «Про  приватизацію державного майна»  виник обов`язок здійснити повторний  продаж зазначеного об`єкту приватизації протягом року після  повернення його у державну власність та за рахунок коштів, отриманих від такого продажу, за рішенням суду повернути позивачеві сплачені за об`єкт приватизації кошти .Проте, в порушення  вимог  законодавства повторний продаж  об`єкта приватизації протягом  року після його повернення до державної власності  та на час подання позову  відповідач  не здійснив, у зв`язку з чим сплачені за нього позивачем грошові кошти в сумі 325691,17 грн. не повернуті, чим порушено права позивача.    
       Рішенням господарського суду Харківської області від 25.08.2020 у справі №       922/1830/20 позов задоволено, стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (адреса: 61057, м.Харків, майдан Театральний, 1; код ЄДРПОУ 43023403) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) грошові кошти в сумі 325691,17 грн. та судовий збір у сумі 4885,37 грн.
Рішення обґрунтовано з тих підстав, що у зв`язку з  розірванням приватизаційного договору наявні передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України умови для повернення покупцеві-позивачу  коштів, внесених ним за об`єкт приватизації, як таких, що набуті  відповідачем без достатніх підстав, оскільки відповідна правова підстава для утримання коштів, які були перераховані позивачем відповідачу відпала.
Крім цього суд зазначив, що  позивач вправі згідно з частиною 4 статті 653 Цивільного кодексу  України, вимагати повернення коштів, внесених ним за об`єкт приватизації після здійснення його перепродажу та отримання коштів за нього, оскільки спеціальні норми законодавства про приватизацію, чинні на момент укладення договору, передбачали такі права для покупців приватизованого об`єкта, а обставина не проведення державним органом приватизації - відповідачем повторного продажу такого об`єкта не може бути підставою для неповернення зазначених коштів,  оскільки така бездіяльність державного органу не ґрунтується на нормах закону та не переслідує легітимної мети, спрямованої на захист інтересів суспільства, окремої особи чи держави, порушує баланс інтересів суспільства та особи, якій певні права було гарантовано законом, в той час як особа не може нести весь тягар негативних наслідків, які спричинені бездіяльністю компетентних державних органів на затвердження процедури повернення з бюджету коштів, отриманих необґрунтовано внаслідок приватизації державного майна.
Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях у межах встановленого законом строку подало на зазначене рішення господарського суду першої інстанції апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом    норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить це рішення       скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Фізичної особи ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, про стягнення грошових коштів у сумі 325691,17 грн.- відмовити, стягнути з Фізичної особи ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 7328,06 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на помилковість висновку господарського суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для повернення  відповідачем  позивачу грошових коштів у розмірі 325691,17 грн., сплачених за об`єкт малої приватизації за договором купівлі-продажу №1289 від 17.05.2010 року, який розірвано в судовому порядку, оскільки відповідно до  п. 2 розділу VI Порядку повернення  у державну (комунальну) власність  об`єктів приватизації, в разі розірвання  або визнання  недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженого  наказом Фонду державного майна України  від  18.10.2018 № 1331, який зареєстровано  в Мін`юсті  27.11.2018  за №  1338/32790, повернення  покупцям коштів, сплачених  за об`єкти приватизації, здійснюються у  порядку, встановленому  Фондом  державного майна України, на підставі  рішення суду з коштів, які надійшли  від повторного  продажу таких об`єктів(зменшених на суму  збитків, неустойки, штрафів та будь-яких інших платежів, які належать  до сплати покупцем згідно із законом та/або договором купівлі-продажу), протягом  п`яти робочих днів після надходження коштів від повторного  продажу на рахунок  державного органу приватизації, а приймаючи  до уваги той факт, що спірний об`єкт повторно не приватизований, так як  не включений до Переліку об`єктів  державної власності, які підлягають приватизації  у 2020 році з об`єктивних причин - наявність розбіжностей  між даними  його технічної інвентаризації та даними щодо нього  при  його поверненні  у державну власність,  відповідач позбавлений  будь-яких правових підстав для повернення позивачу сплачених за цей об`єкт грошових коштів. 
Крім цього відповідач зазначає про неправильне застосування  господарським судом першої інстанції до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України, якими регулюються  зобов`язання з повернення майна набутого(збереженого) за рахунок іншої особи без достатніх правових підстав, оскільки , на думку скаржника, сплата спірних коштів  здійснювалось  на виконання договору купівлі-продажу від 17.05.2010 р. №1289,   у зв`язку з чим  зазначені грошові кошти не можуть вважатися такими, що набуті відповідачем безпідставно.
     У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 28.09.2020,  для розгляду справи №922/1830/20 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя-доповідач Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Шевель О.В.
        У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 20.10.2020, у зв`язку із знаходженням на лікарняному судді Білоусової Я.О. для розгляду справи №922/1830/20 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя-доповідач Тарасова І.В., суддя Фоміна  В.О., суддя Шевель О.В.
        Ухвалою Східного апеляційного господарського  суду від 20.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, м. Харків (вх.№ 2511 2/5) на рішення господарського суду Харківської області від 25.08.2020 у справі № 922/1830/20 та призначено її розгляд на 23 листопада 2020 р. о 11:30 год.    у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №104 .
      05.11.2020 (вх. № 10699) на адресу Східного апеляційного господарського  суду від представника позивача – адвоката Оріщенко Н.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, в якому він просить залишити скаргу без задовлення, а оскаржуване рішення –без змін.
        В обґрунтування своїх заперечень проти апеляційної скарги  позивач зазначає, зокрема те, що посилання скаржника на  наявність  розбіжностей  між  даними технічної інвентаризації об`єкта приватизації  станом на 26.11.2019  та даними  щодо цього об`єкта при його поверненні  до державної власності як на об`’єктивні причини нездійснення його повторної приватизації  не підтверджені жодними доказами і на цю обставину при розгляді даної справи в суді першої інстанції відповідач у відзиві на позов не посилався та докази на підтвердження її наявності не надавав.При цьому позивач наголошує, що  відповідачем як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції не наведено, які дії  задля здійснення приватизації спірного об`єкту  ним вчинялося з моменту повернення  його у державну власність  до кінця 2019 року.
     Також позивач  зазначає про безпідставність доводів  апеляційної скарги відповідача щодо неправильного застосування  до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України  з посиланням на те, що спірні грошові кошти набуті на правовій підставі –на виконання договору купівлі-продажу від 17.05.2010 р. №1289, оскільки зазначений договір було розірвано, а тому правова підстава для набуття у власність відповідачем спірної суми грошових коштів відпала, що  відповідно до  положень статті 1212 Цивільного кодексу України є підставою для повернення цих коштів як  набутих за відсутності достатніх підстав. 
       В судовому засіданні 23.11.2020 1-й відповідач підтримав  вимоги апеляційної скарги.
        Позивач в  судовому засіданні 23.11.2020 заперечував проти апеляційної скарги  1-го  відповідача.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 оголошено  перерву у розгляді справи до 12 год. 15 хв. 14.12.2020.     
       Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
     Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
       Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників позивача та 1-го відповідача,  з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, зважаючи на таке. 
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом  першої інстанції, 17 травня 2010 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (продавець, відповідач-1) та Фізичною особою ОСОБА_1 (покупець, позивач) було укладено договір купівлі-продажу №1289, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бінус О.О. та зареєстровано в реєстрі за №1075 (надалі - Договір).
Відповідно до умов Договору продавець продав покупцеві об`єкт групи Ж - базу відпочинку "Сонячна галявина", що знаходиться на балансі ВАТ "Харківський електротехнічний завод "Трансзв`язок", за адресою: 63434, Харківська обл., Зміївський р-н, селище Дачне, вул. Курортна, 53, який було приватизовано шляхом продажу на аукціоні.
Відповідно до п. 1.5. Договору об`єкт приватизації продано за 321100,56 грн., у тому числі ПДВ - 53516,76 грн.
За умовами Договору щодо порядку розрахунків за придбаний об`єкт приватизації розрахунки за придбаний об`єкт приватизації здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування коштів у сумі 321100,56 грн. з рахунку покупця на рахунок продавця №37186501900001 в ГУДКУ у Харківській області, МФО 851011, код за ЄДРПОУ 23148337, одержувач: регіональне відділення ФДМУ по Харківській області.
Також згідно з пунктом 2.4. Договору покупець зобов`язаний відшкодувати продавцю витрати, пов`язані з підготовкою об`єкта до приватизації, а саме: за послуги БТІ в сумі 1167,00 грн. без ПДВ, за проведення незалежної оцінки в сумі 2000,00 грн. без ПДВ, за інформаційні послуги в газеті "Слобідський край" в сумі 460,31 грн. без ПДВ, за біржові послуги в сумі 963,30 грн. без ПДВ на р/р 35210008000004 КЕКВ 1134 в ГУДКУ у Харківській області, МФО 851011, код за ЄДРПОУ 23148337, отримувач: регіональне відділення ФДМУ по Харківській області.
У встановлені Договором строки ОСОБА_1 , на виконання його умов, повністю сплатила грошові кошти за придбаний об`єкт приватизації на користь Регіонального відділення ФДМУ по Харківській області. Вказаний факт не заперечувався Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області у  заявах по суті справи та був встановлений судами під час розгляду інших судових спорів, пов`язаних з укладанням, виконанням та розірванням Договору (зокрема у справі №2014/4060/2012).
В суді апеляційної інстанції представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській,Донецькій та Луганській областях підтвердив факт повної сплати  ФОП Юрковою Л.В. коштів за придбаний  об`єкт приватизації за Договором.
За умовами Договору (розділ 3) передача об`єкта приватизації здійснюється продавцем покупцю у триденний строк після сплати повної вартості придбаного об`єкта приватизації. Передача об`єкта приватизації продавцем і прийняття об`єкта приватизації покупцем посвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами.
Після сплати повної вартості об`єкта, сторонами Договору було підписано акт прийому-передачі від 16.07.2010 року №973, після чого зареєстровано право власності Юркової Лариси Валеріївни на комплекс за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації" від 09.12.2010 року, реєстраційний номер 4583910.
У подальшому рішенням апеляційного суду Харківської області від 28.05.2014 року у справі №2014/4060/2012 договір купівлі-продажу від 17.05.2010 року № 1289 був розірваний та зобов`язано ОСОБА_1 повернути об`єкт приватизації до державної власності.
З метою повернення об`єкту приватизації у державну власність, наказом Регіонального відділення ФДМУ по Харківській області від 14.08.2014 року №1759 було створено комісію з інвентаризації об`єкта групи Ж - бази відпочинку "Сонячна галявина", що знаходиться на балансі ВАТ "Харківський електротехнічний завод "Трансзв`язок", за адресою: 63434, Харківська область, Зміївський район, с. Дачне, вул. Курортна, 53.
На засіданні Комісії 01.09.2014 року (протокол №23) було розглянуто надані інвентаризаційною комісією документи та проведено звіряння результатів інвентаризації (обстеження) об`єкта, проведених при приватизації і на дату набрання чинності рішення апеляційного суду Харківської області від 28.05.2014 року та встановлено, що стан об`єкту не відповідає його стану на момент приватизації - зафіксована недостача та надлишок основних засобів. Зважаючи на це, комісією прийнято рішення про визначення вартості об`єкта та розміру збитків, завданих об`єкту приватизації шляхом проведення незалежної оцінки. Звіт про незалежну оцінку об`єкту приватизації було затверджено наказом РВ ФДМУ по Харківській області від 31.03.2017 року № 696.
При цьому колегія суддів зазначає, що як вбачається  з договору зберігання державного майна від 27.12.2018 № 117(а.с. 41,42) укладеного між Фондом державного майна  України по Харківській області  та Фермерським господарством "Альянс", а також з акту від 27.12.2018 приймання-передачі за договором  про безоплатне зберігання  державного майна (а.с. 43) вартість державного майна,  яке  є об`єктом малої приватизації за договором купівлі-продажу від 17.05.2010 р. №1289, згідно зі звітом про оцінку, затвердженим  наказом РВ ФДМУ по Харківській  області  від 31.03.2017 № 696, визначена суб`єктом  оціночної діяльності  ФОП Мокровим О.П. станом на 28.05.2014 становить  393024 грн., тоді я квартість цього об`єкту     на час його продажу  за договором купівлі-продажу від 17.05.2010 р. №1289 згідно з п 1.3. цього Договору  становить  291909,60 грн. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності за державою на об`єкт розірваного договору купівлі-продажу було зареєстровано 24.03.2017 року. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34482445 від 28.03.2017 року прийнято державним реєстратором Гончаренко О.А.
Органом приватизації, який проводив відчуження об`єкту приватизації за Договором купівлі-продажу №1289 від 17.05.2010 року, є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області.
Наказом Фонду державного майна України від 16.05.2019 року № 467 "Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України" було утворено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях як юридичну особу публічного права, що розташоване у м. Харків, реорганізувавши шляхом злиття Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Луганській області. Вказаним Наказом встановлено, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях є правонаступником майна, прав та обов`язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Луганській області.
У переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2020 році (відповідно до наказу Фонду державного майна України від 28.12.2019 року № 1574 "Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2020 році" зі змінами), відсутній такий об`єкт як база відпочинку "Сонячна галявина", що знаходиться на балансі ВАТ "Харківський електротехнічний завод "Трансзв`язок", за адресою: 63434, Харківська область, Зміївський р-н, селище Дачне, вул. Курортна, 53.
10.04.2020 року на адресу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях засобами поштового зв`язку позивачем був направлений запит щодо надання інформації щодо здійснення повторного продажу об`єкту групи Ж - бази відпочинку "Сонячна галявина", що знаходиться на балансі ВАТ "Харківський електротехнічний завод "Трансзв`язок", за адресою: 63434, Харківська область, Зміївський р-н, селище Дачне, вул. Курортна, 53.
Листом від 24.04.2020 року №20-04-04108 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях надало відповідь на вказаний вище запит - повідомило, що об`єкт державної власності соціально-культурного призначення - база відпочинку "Сонячна галявина", що розташована за адресою Харківська область, Зміївський р-н, селище Дачне, вул. Курортна, 53, не включено до переліку об`єктів державної власності, які підлягають приватизації у 2020 році.
Як вбачається з матеріалів справи, вказаний вище об`єкт малої приватизації не було повторно продано, оскільки Фермерське господарство "Альянс", головою якою є позивач, здійснює безоплатне зберігання нерухомого майна та обладнання бази відпочинку "Сонячна галявина", за адресою: 63434, Харківська область, Зміївський район, селище Дачне, вулиця Курортна, 53, за договором зберігання державного майна №117 від 27.12.2018 року.
Невиконання відповідачем як державним органом приватизації встановленого законом обов`язку щодо повторного продажу об`єкта приватизації протягом одного року після його повернення, на думку позивача, не може бути підставою для звільнення останнього від виконання свого зобов`язання з повернення позивачеві грошових коштів, сплачених за об`єкт приватизації, у зв`язку з чим  він звернувся  до суду з  позовом у даній справі про  стягнення зазначених коштів з відповідача .
       Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача коштів в сумі  321100,56 грн. , сплачених позивачем за договором купівлі-продажу від 17.05.2010 р. №1289 в якості оплати вартості  об`єкта малої приватизації, та не погоджується  з висновком суду про наявність підстав для стягнення  грошових коштів в сумі  4   590,61 грн, сплачених позивачем згідно з п. 2.4. Договору  в якості оплати послуг БТІ , проведення незалежної оцінки об`єкта приватизації, інформаційних  та біржових послуг ,  з огляду  на наступне.
Виходячи з принципу судочинства "jura novit curia" – "суд знає закони", неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, у зв`язку з чим суди мають самостійно перевіряти доводи сторін щодо застосування закону, який регулює спірні правовідносини та надати правильну правову кваліфікацію цим відносинам і зобов`язанням сторін. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц та у постановах Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 905/2419/18 та від 13.02.2020 у справі  № 921/109/19.
       Відповідно до статі   статі 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні судового рішення суд не може виходити      за межі позовних вимог.
        Виходячи з норм   Господарського процесуального кодексу України, такими межами є фактичні підстави позову-фактичні обставини, якими позивач обгрунтовує свои вимоги та предмет позову-матеріально-правова вимога щодо захисту порушеного права чи охоронюваного законом інтересу.
            Натомість відповідно до п. 3 ч. 1      статті 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення суд сам вирішує, яку правову норму      належить застосовувати до спірних правовідносин та відпоідно до   статті 236 цього Кодексу, вимога щодо законності рішення      передбачає його ухвалення відповідно до норм матеріального і процесуального права.
            Тому правові підстави позову не входять      в межі позову, й відповідно суд при ухваленні рішення зобов`язаний самостійно надати кваліфікацію спірним правовідносинам та не є обмеженим в застосуванні до цих відносин правовими нормами, на які послався позивач в позовній заяві.      
      В постанові від 09.11.2016 р.  у справі № 922/210/15 Верховного суду України висловив правову позицію, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.   
       В постановах  Верховного суду у складі Касаційного господарського суду  від 27.08.2019  у справі №  925/366/18 від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15,постанові Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц(провадження №  61-18064св18     постановах Великої Палати  Верховного суду  від 12.06.2019  у справі №  487/10128/14-ц , від 04.12.2019  у справі № 917/1739/17,  викладено правову позицію, що зазначення  позивачем конкретної правової норми на обґрунтування  позову не є визначальним при вирішенні  судом питання  про те, яким  законом слід керуватися при  вирішенні спору.Саме на суд  покладено обов`язок надати правову кваліфікацію спірним правовідносинам сторін ,виходячи з фактів, встановлених  під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.Самостійне  застосування  судом при прийнятті  рішення саме  тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини сторін не призводить до зміни предмета та /або обраного позивачем способу захисту.У разі посилання позивача на  неправильні(невідповідні предмету позову) норми матеріального права, суд зобов`язаний застосувати відповідні норми , якими регулюються спірні правовідносини, відповідно до обраного позивачем предмета позову.Неправильна кваліфікація учасниками справи  спірних правовідносин не звільняє суд  від обов`язку застосувати для вирішення  спору належні норми.
      Аналогічна правова позиція викладена також  в постанові  Великої Палати Верховного Суду  від 26.06.2019  у справі №  587/430/16-ц та у постановах Верховного  Суду від 06.11.2019 у справі №  905/2419/18 та  від 13.02.2020  у справі № 921/109/19.        
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
      Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
      Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України  особа,  яка набула майно  або  зберегла  його  у  себе  за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно),  зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
     Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне   набуття   або  збереження  майна  було  результатом поведінки набувача майна,  потерпілого,  інших осіб  чи  наслідком події.
      Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.        
      Виходячи зі змісту зазначеної статті, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності наступних умов: 1) збільшення  або збереження  майна однією особою –набувачем 2) зменшення або незбільшення майна  у іншої особи -потерпілого; 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача зменшенням або вiдсутністю збільшення майна на стороні потерпілого 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану осіб на час такої зміни, або правова підстава для цього повинна  згодом відпасти.
   При цьому, не має правового значення, наслідком поведінки набувача чи потерпілого стала  зазначена зміна майнового стану цих осіб.
      Зазначені умови виникнення зобов`язання з безпідставного набуття майна наявні у спірних правовідносинах, в яких перехід матеріальних благ - грошових коштів    в сумі  321100,56 грн. у вигляді оплати вартості об`єкта малої приватизації відбувся  на виконання договору купівлі-продажу, який згодом розірвано в судовому  порядку, внаслідок чого зазначений об`єкт передано до державної власності.
     Згідно з  ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу  України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
      Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

      До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
     Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.
     Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
      Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
     Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу  України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
     Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
      Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу  України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
     Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
   Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, тобто є такою, що згодом відпала, або була відсутня взагалі.
   Відповідні висновки про застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 №6-100цс15 та постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 927/468/17.
      Як зазначено вище, відповідач повністю перерахував відповідачу  грошові кошти  у вигляді оплати вартості об`єкта приватизації за договором купівлі-продажу  від 17.05.2010 р. №1289   в сумі 321100,56 грн., проте згодом зазначений Договір було розірвано в судовому порядку та, як наслідок, придбаний позивачем за цим Договором об`єкт приватизації повернуто до державної власності.   
       Внаслідок перерахування позивачем відповідачеві  коштів у вигляді плати за об`єкт приватизації за договором купівлі-продажу  від 17.05.2010 р. №1289   в сумі 321100,56 грн. відбувся перехід майнових благ (грошових коштів) з майнової сфери позивача (потерпілого-кредитора)      у власність відповідача (набувача-боржника).
   Такий перехід відбувся за відсутності зустрічного задоволення з боку відповідача, оскільки після розірвання Договору від 17.05.2010 р. №1289 об`єкт приватизації, який  є предметом  Договору повернуто   у державну власність, внаслідок чого  відповідач набув  спірні грошові кошти, у вигляді плати за передання у власність позивачу об`єкта, який  було вилучено з майнової сфери позивача  за рахунок останнього. 
         Правові підстави для зміни майнового стану сторін внаслідок утримання відповідачем грошових коштів у вигляді перерахованої за Договором купівлі-продажу об`єкту приватизації оплати його вартості в сумі 321100,56 грн., який припинено,  за обставин вилучення у покупця-позивача внаслідок цього такого об`єкту,   відсутні з початку існування спірних позадоговірних правовідносин (з моменту припинення Договору), оскільки відповідна підстава набуття зазначених коштів відповідачем  -Договір, відпала.
     Зважаючи на наведене, колегія суддів відхиляє як такі, що прямо суперечать положенням чинного законодавства викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача щодо неправильного застосування  до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України  з посиланням на те, що спірні грошові кошти набуті на правовій підставі –на виконання договору купівлі-продажу від 17.05.2010 р. №1289.
Разом  з тим, перераховані  позивачем  на виконання п. 2.4. Договору грошові кошти у вигляді відшкодування  продавцю витрати, пов`язані з підготовкою об`єкта до приватизації в сумі  4   590,61 грн., а саме: за послуги БТІ в сумі 1167,00 грн. без ПДВ; за проведення незалежної оцінки в сумі 2000,00 грн. без ПДВ; за інформаційні послуги в газеті "Слобідський край" в сумі 460,31 грн. без ПДВ; за біржові послуги в сумі 963,30 грн. без ПДВ, не є грошовими коштами набутими відповідачем  за відсутності достатніх правових підстав, оскільки вони використані під час дії Договору у відповідності  до його умов за надані послуги, й відповідно, після розірвання цього Договору підстава  їх набуття  відповідачем не відпала.
      Крім цього, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що  у зв`язку із розірванням  в судовому порядку договору купівлі-продажу №1289 від 17.05.2010 та поверненням у державну власність об`єкту приватизації, який  є предметом зазначеного Договору, у відповідача на час виникнення  спірних правовідносин відповідно до положень спеціальних нормативно-правових актів у сфері  приватизації, як у державного органу приватизації виник обов`язок здійснити повторний  продаж зазначеного об`єкту протягом року після  повернення його у державну власність та за рахунок коштів, отриманих від такого продажу, за рішенням суду повернути позивачеві сплачені  за об`єкт приватизації кошти його вартості в сумі 321100,56 грн.  Цей обов`язок не припинився  у зв`язку із втратою зазначеними  актами чинності на час подання позову. Проте, в порушення  вимог спеціального законодавства повторний продаж  об`єкта приватизації протягом  року після його повернення до державної власності  та на час подання позову  відповідач  не здійснив, що не може бути підставою для неповерненню позивачу зазначеної суми  грошових коштів.
       Так, відповідно до положень ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу  України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
     Згідно з пунктом 133 Державної програми приватизації на 2000 - 2002 роки, затвердженої Законом України "Про державну програму приватизації", відповідно до якого у разі розірвання договорів купівлі-продажу об`єктів приватизації у зв`язку з невиконанням їх умов або визнання їх недійсними в судовому порядку, повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкт приватизації, провадиться на підставі рішення суду з коштів позабюджетного Державного фонду приватизації або фонду приватизації Автономної Республіки Крим, отриманих від повторного продажу цих об`єктів у порядку, встановленому Фондом. Отже, на момент укладення договору купівлі-продажу від 17.05.2010 у позивача виникли певні права у випадку розірвання такого Договору в силу спеціальних норм приватизаційного законодавства.
      Відтак, у випадку розірвання приватизаційного договору позивач вправі, згідно з частиною 4 статті 653 ЦК України, вимагати повернення коштів, внесених ним за об`єкт приватизації після здійснення його перепродажу та отримання коштів за нього, оскільки спеціальні норми законодавства про приватизацію, чинні на момент укладення договору, передбачали такі права для покупців приватизованого об`єкта (аналогічний висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі № 904/5492/15).
     Перший відповідач  зазначає, що Порядок повернення у державну власність об`єктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №32 від 18.01.2001 та пункт 133 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, якими було визначено порядок повернення спірних коштів, на час розгляду справи у судах втратив чинність, а нового порядку не затверджено. На думку Відповідача 1, такі обставини є правовою підставою для відмови у задоволенні вимог про повернення спірних коштів.
      Також перший відповідач  повідомляє, що 07.03.2018 набув чинності Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна" частиною 11 статті 26 якого передбачено, що порядок повернення в державну (комунальну) власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів затверджується Фондом державного майна України. Повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації, здійснюється у порядку, встановленому Фондом державного майна України, на підставі рішення суду з коштів, які надійшли від повторного продажу таких об`єктів (зменшених на суму збитків, неустойки, штрафів та будь-яких інших платежів, які належать до сплати покупцем згідно з цим Законом та/або договором купівлі-продажу), протягом п`яти робочих днів після надходження коштів від повторного продажу на рахунок державного органу приватизації. Повернення коштів покупцям здійснюється в сумі, отриманій державними органами приватизації в результаті повторного продажу об`єктів, але не може перевищувати суми, сплаченої покупцем під час попереднього продажу.
       Позиція першого відповідача  про те, що на час розгляду справи у судах втратив чинність порядок повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації а нового порядку не затверджено, що на думку Відповідача , такі обставини є правовою підставою для відмови у задоволенні вимог про повернення спірних коштів є необгрунтованою з огляду на наступне:
Так, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В рішенні у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року Європейський суд з прав людини визначив основні критерії, згідно з якими необхідно оцінювати дотримання вимог статті 1 Першого Протоколу до Конвенції у справах, що стосуються втручання в майнові права особи:
-  чи мало місце втручання у майно в розумінні Конвенції;
- чи було втручання законним в контексті положень національного законодавства;
- чи переслідувало втручання мету, спрямовану на задоволення інтересів суспільства;
-  чи було втручання у право власності справедливим, тобто чи було дотримано "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.
Подібні висновки щодо застосування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції містять рішення у справах "Стретч проти Сполученого Королівства", "Рисовський проти України","Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Спорронг та Льонротт проти Швеції", "Беєлер проти Італії", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" тощо.
Неповернення Регіональним відділенням ФДМУ по Харківській області (наразі - Регіональне відділення ФДМУ по Харківській, Донецькій та Луганській областях) на користь ОСОБА_1 грошових коштів, які є предметом спору в межах даної справи, є порушенням прав, гарантованих Першим Протоколом, оскільки така бездіяльність державного органу не ґрунтується на нормах закону та не переслідує легітимної мети, спрямованої на захист інтересів суспільства, окремої особи чи держави, порушує баланс інтересів суспільства та особи, якій певні права було гарантовано законом. Особа не може нести весь тягар негативних наслідків, які спричинені бездіяльністю компетентних державних органів на затвердження процедури повернення з бюджету коштів, отриманих необґрунтовано внаслідок приватизації державного майна.
Висновок Європейського суду з прав людини, викладений у рішенні "Щокін проти України" від 14.10.2010 року, пунктом 56 якого, Європейський суд з прав людини, коментуючи можливість двозначного тлумачення норм матеріального права як на користь особи, так і на користь держави, вказав: "відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника".
      Відповідно до ч. 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
      Отже, висновок господарського суду першої інстанції про задоволення позовних вимог  в частині стягнення 321100,56 грн. сплаченої позивачем за договором вартості  об`єкта приватизації відповідає законодавству, яке регулює спірні правовідносини.
     Такої правової позиції дотримується  Верховний Суд, зокрема в постановах від 07.05.2018 у справі №  921/512/17-г  та від 15.02.2018 у справі №  904/5492/15.
       Разом з тим, повернення перерахованих  позивачем на виконання  2.4. Договору грошових коштів у вигляді відшкодування  продавцю витрат, пов`язаних з підготовкою об`єкта до приватизації в сумі  4   590,61 грн., яка складається з  оплати   1167,00 грн. послуг БТІ,  2000,00 грн. послуг за проведення незалежної оцінки, 460,31 грн. інформаційних послуг в газеті "Слобідський край", 963,30 грн. біржових послуг, не передбачено як чинним законодавством, так і  законодавством, яке діяло   на час  виникнення спірних правовідносин, та, як зазначено вище, зазначені суми не є безпідставно набутим майном в  розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, а тому господарський суд першої інстанції дійшов  неправильного висновку про наявність правових підстав для  стягнення зазначеної суми  з відповідача на користь позивача.
     При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно врахував те, що згідно з пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України "Про Фонд державного майна України" від 09.12.1991 № 4107-VI Фонд державного майна України здійснює повноваження власника державного майна, у тому числі корпоративних прав, у процесі приватизації та контролює діяльність підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.
Відповідно до пункту 1, абзацу 2 пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.
Відтак, Фонд державного майна України може бути самостійним відповідачем у справі без залучення у справі Державної казначейської служби України.
Аналогічний висновок про застосування норм права міститься у постановах Верховного Суду 07.05.2018 року у справі №921/512/17, від 31.01.2018 року у справі № 910/26276/15.
Органи Державної казначейської служби України є уповноваженим органом виконання на підставі виконавчого документу рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів (п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників).
      За таких обставин, враховуючи те, що позивач, на виконання умов Договору сплатив на рахунок Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області, відкритий у Головному управлінні Державної казначейської служби України у Харківській області, вартість спірного об`єкта приватизації у сумі 321100,56 грн., а також враховуючи те, що Фонд державного майна України може бути самостійним відповідачем у справі без залучення у справі  Державної казначейської служби України, суд першої інстанції дійшов правомірного  висновку про необхідність стягнення саме  з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 321100,56 грн. вартості об`єкта приватизації, які були сплачені позивачем на виконання умов Договору.
      Зважаючи на наведене, колегія суддів  дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення, відповідно до якої з відповідача на користь позивача слід стягнути 321100,56 грн. грошових коштів, сплачених позивачем за договором купівлі-продажу від 17.05.2010 р. №1289, замість стягнутих судом першої інстанції 325691,17 грн., й здійснити відповідний  перерозподіл між сторонами судових витрат зі сплати судового збору  пропорційно задоволеним позовним вимогам згідно  зі статтею 129 ГПК України.
       Відповідно, апеляційна скарга відповідача  підлягає задоволенню частково
       Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 129,  269, п. 2 ч.1 ст.  275,п. 4 ч. 1  ст. 277, ст.ст. 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

                                                ПОСТАНОВИЛА:

        Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, м. Харків задовольнити частково. 
      Рішення господарського суду Харківської області від 25.08.2020 у справі № 922/1830/20   змінити, виклавши його резолютивну частину  в наступній редакції:
«Позов задовольнити частково.
Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (адреса: 61057, м.Харків, майдан Театральний, 1; код ЄДРПОУ 43023403) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) грошові кошти в сумі 321100,56 грн. та судовий збір в сумі 4816,52 грн.
В іншій частині позову відмовити."
        Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України. 
        Повний текст постанови складено   23.12.2020 

Головуючий суддя                                                                    І.В. Тарасова

Суддя                                                                                           В.О. Фоміна  

Суддя                                                                                           О.В. Шевель