П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/4115/20	
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів – Джабурії О.В.,
                                          Градовського Ю.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
                                                  В С Т А Н О В И Л А :

15 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність прокуратури Київської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 21830,86 грн;
- стягнути з прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 21 830,86 гривень (двадцять одна тисяча вісімсот тридцять гривень 86 копійок);
- стягнути з прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23.04.2020 року по день ухвалення судового рішення.  
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що наказом Прокуратури Київської області від 17.04.2020 року його звільнено з посади прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 ч. 1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 22 квітня 2020 року.
Позивач зазначає, що при звільненні йому не виплачена вихідна допомога, яка на переконання ОСОБА_1 повинна бути сплачена при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.
ОСОБА_1 зазначав, що не виплативши йому вихідну допомогу при звільненні, відповідач допустив не проведення повного розрахунку, що відповідно до ст.117 КЗпП тягне за собою стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23.04.2020 року по день постановлення судом рішення по даній справі.
Відповідач відзив на позовну заяву не надав.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав  апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку із чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню принципи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду замінено відповідача Прокуратуру Київської області на правонаступника - Київську обласну прокуратуру.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 26.07.2010 року, що підтверджується записами № 6-21 у трудовій книжці позивача (а.с.10-15).
Наказом прокуратури Київської області № 161к від 17.04.2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 22.04.2020 року (а.с.16).
05.05.2020 року позивач надіслав до прокуратури Київської області запит про надання публічної інформації з вимогою надати інформацію чи була йому нарахована та виплачена при звільненні вихідна допомога в порядку статті 44 Кодексу законів про працю України.
Листом від 12.05.2020 року № 27-96 вих-20 відповідач повідомив, що вихідна допомога ОСОБА_1 згідно ст.44 Кодексу законів про працю України не виплачувалась.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України "Про прокуратуру", яким не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, а тому ОСОБА_1 не набув права на її отримання. 
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно зі статтею 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, який містить спеціальні норми щодо організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливостей розгляду трудових спорів (зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії та ін.)
Норми даного Закону являються пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України і, на переконання колегії суддів, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону №1697-VII, прокурор може бути звільнений лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.
За обставинами справи, ОСОБА_1 звільнено з органів прокуратури з 22.04.2020 року на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII.
Згідно з п.9 ч.1 ст.51 цього Закону прокурор звільняється з посади зокрема у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду , або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Закон України "Про прокуратуру" в редакції від 05.11.1991 року, у тому числі ч.1 ст. 46-2, якою передбачалось звільнення прокурорів за КЗпП України, втратив чинність 15.07.2015 року на підставі п.1 пп.1 п.3 Прикінцевих положень Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року, а тому на час звільнення позивача правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року відсутні.
Крім того, на момент звільнення позивача набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №187-ІХ від 19.09.2019 р. з наступними змінами, п.2 ч.1 якого доповнено ст.40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту:
"Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".
Дана правова норма вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України у випадку звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених ч.1 ст.40 КЗпП.
За наведених обставин, доводи апелянта, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП є безпідставними.
Колегія суддів зазначає, що в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999р. №1-рп/99 зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Враховуючи, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми вихідної допомоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 року по справі №820/1119/16.
За змістом частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, судова колегія відхиляє посилання позивача на правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 17.10.2018 №823/276/16, оскільки у правовідносинах, які досліджував Верховний Суд у зазначених справах, вимоги про виплату вихідної допомоги при звільненні заявлені позивачами (прокурорами), звільненими з органів прокуратури на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України до набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" №1697-VII та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №187-ІХ від 19.09.2019 р.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін. 
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 20 травня 2020 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.          
          Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,328 КАС України, судова колегія –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року - без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

          Головуючий                                                                      Н.В.Вербицька  
          
          Суддя                                                                                О.В.Джабурія

           Суддя                                                                                Ю.М.Градовський