Ухвала
Іменем України
 
22 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 128/164/20
провадження № 61-12118ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 23 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2019 року до 21 січня 2020 року в розмірі 52 882,35 грн.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що з 01 квітня 2014 року він працював у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді авіаційного техніка з планера та двигунів групи регламенту та ремонту літаків і вертольотів техніко-експлуатаційної частини авіаційної техніки. 05 лютого 2018 року його було звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) за згодою сторін.При звільненні відповідач не виплатив йому всі належні суми, а саме – допомогу по тимчасовій втраті працездатності в розмірі 470,46 грн. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на його користь невиплачену допомогу по тимчасовій втраті працездатності в розмірі 470,46 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5 000 грн (за період від дати звільнення до 26 березня 2019 року), а також – 500 грн на відшкодування моральної шкоди. Відповідач зазначене рішення суду до цього часу не виконав та не виплатив йому всі стягнуті судом суми, в тому числі й допомогу по тимчасовій втраті працездатності.
 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 травня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2019 року по 21 січня 2020 року в сумі 53 661,30 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що в процесі судового розгляду справи було встановлено порушення прав позивача затримкою розрахунку при звільненні належних йому сум – 470,46 грн, у зв`язку з чим за період з 01 квітня 2019 року по 21 січня 2020 року (дату подання позову) з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 53 661,30 грн.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 травня 2020 року змінено в частині стягнутої судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині розподілу судових витрат. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2019 року до 21 січня 2020 року в сумі                  5 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Змінюючи рішення місцевого суду в частині стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, врахувавши розмір невиплаченої позивачеві допомоги по тимчасовій непрацездатності, істотність цієї частки, а також завдання цивільного судочинства, виходячи із засад розумності і справедливості, апеляційний суд дійшов висновку про можливість застосування принципу співмірності у визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшити його розмір до 5 000 грн.
 
12 серпня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від 23 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 травня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків,  а саме – заявнику необхідно було подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, в якій вказати передбачену (передбачені) статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, і сплатити судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в розмірі 1 681,60 грн. Також заявнику було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.
 
Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 0306305176828, заявник отримав вказану ухвалу 12 вересня 2020 року.
 
На виконання вимог вказаної ухвали до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків, які заявником здані на пошту 17 вересня 2020 року.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 (з урахуванням поданих заявником на вимогу суду уточнень) мотивована тим, що право зменшити розмір середнього заробітку, який повинен сплатити роботодавець працівникові за час затримки розрахунку при звільненні з вини роботодавця у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, викладеними у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 295/10900/16, від 28 березня 2018 року у справі № 661/3830/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 461/6803/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 756/10829/15-ц, від 01 липня 2018 року у справі № 513/1083/15-ц, від 15 серпня 2018 року у справі № 569/6578/16-ц, від 09 вересня 2018 року у справі № 337/3085/16-ц. 
 
Підставами касаційного оскарження постанови Вінницького апеляційного суду від  23 липня 2020 року є пункт 1 частини другої та підпункт в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Апеляційний суд не врахував висновків, викладених у вказаних постановах касаційного суду і безпідставно скасував законне рішення місцевого суду. Справа становить значний суспільний інтерес, оскільки відповідач не сплатив усіх належних платежів не лише йому, але й іншим працівникам військової частини, які цікавляться цією справою. Для нього як пенсіонера з малою пенсією середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є значними коштами, які певною мірою можуть стати компенсацією за незаконні дії керівництва  Військової частини НОМЕР_1 .
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Змінюючи рішення місцевого суду в частині стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із засад розумності і справедливості, апеляційний суд дійшов висновку про можливість застосування принципу співмірності у визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому апеляційний суд врахував розмір невиплаченої позивачеві допомоги по тимчасовій непрацездатності, її співмірність з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також завдання цивільного судочинства. 
 
Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі. Наведені висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, а саме: Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
 
Вказані правові висновки були неодноразово підтверджені Верховним Судом у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду, зокрема у постановах від 15 червня 2020 року у справі № 337/1279/17, від 17 червня 2020 року у справі № 753/8961/17, від 08 липня 2020 року у справі № 280/737/16-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26559/18, від 21 вересня 2020 року № 225/5266/18.
 
У постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року у справі № 295/10900/16, від 28 березня 2018 року у справі № 661/3830/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 461/6803/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 756/10829/15-ц, від 01 липня 2018 року у справі № 513/1083/15-ц, від 15 серпня 2018 року у справі № 569/6578/16-ц, від 09 вересня 2018 року у справі № 337/3085/16-ц, на які посилається заявник, викладено висновки, які суперечать наведеним вище правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, а саме: Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначено, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув справу відповідно до таких висновків (в даному випадку висновки, викладені в оскаржуваній постанові апеляційного суду, узгоджуються з актуальними висновками Великої Палати Верховного Суду, а доводи касаційної скарги не спростовують їх).
 
Що стосується посилання заявника на підпункт в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), то воно не може братися до уваги, оскільки наявність підстав, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України, дає змогу допустити малозначну справу до касаційного перегляду, тобто оскарження ухвалених в ній судових рішень в загальному порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. В разі відсутності загальних підстав касаційного оскарження судових рішень касаційне провадження у справі не підлягає відкриттю.
 
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 23 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов