КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                            
Єдиний унікальний номер справи: 755/16507/19     Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
Номер провадження: 22-ц/824/7866/2020                    Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Коцюрби О.П. 
суддів: Білич І.М., Болотова Є.В.
при секретарі Перебитюку А.М.
 
     розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про розірвання договору довічного утримання, - 
 
ВСТАНОВИВ:
 
     В Дніпровський районний суд міста Києва звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила розірвати договір довічного утримання від 23 липня           2013 року? укладений між нею та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Анцифєровою А.М. та зареєстрований в Реєстрі за № 2-1358, посилаючись на те, що 23 липня 2013 року між сторонами було укладено Договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Анцифєровою А.М., реєстровий     № 2-1357. Згідно умов договору позивач передала у власність відповідача належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . 
     За умовами Договору, відповідач прийняв на себе зобов`язання довічно утримувати її, а саме: забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов її нормальної життєдіяльності. Сторони домовилися, що утримання, в тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється ними за спільною згодою в розмірі 750,00 грн. на місяць. Крім вказаної суми, відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру в терміни, встановленими договорами, а саме: послуги ЖЕК по утриманню будинку, плату за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання, електроенергію, абонентську плату за телефон, послуги соціального пакету кабельного телебачення та оплати домофону. 
     Зазначила, що  відповідач систематично, навмисно та свідомо ухиляється від виконання договірних зобов`язань в частині виплати щомісячного грошового утримання, починаючи з жовтня 2018 року. 
     Дізнавшись про її звернення до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, відповідач грошове утримання не виплачує, не виконує будь-які інші зобов`язання по договору. 
     Вона є особою похилого віку, самотньою людиною, дитиною війни, потребує стороннього догляду та заслуговує на забезпечення достатнього і нормального в загальнолюдському розумінні рівня життєдіяльності, з цією метою нею і було укладено договір довічного утримання.
        Оскільки відповідач взагалі припинив виконання зобов`язань по договору, внаслідок чого вона позбавлена будь-якої допомоги та догляду, перебуває у скрутному матеріальному становищі, в силу свого віку та стану здоров`я не має змоги забезпечувати собі повноцінне харчування, медичне забезпечення та сплачувати щомісячно за житлово-комунальні послуги, тому вимушена була звернутись до суду з позовом про розірванні договору довічного утримання, так як не отримала за договором того, що очікувала, втратила довіру до відповідача, який особисто висловлював бажання розірвати договір довічного утримання.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2020 року позов задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просив, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позов в зв`язку з тим, що на його думку рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Посилається на те, що ним на спростування доводів позивача було подано до суду першої інстанції копії листів до ОСОБА_2 від 14 серпня 2019 року, від 15 серпня      2019 року, від 30 серпня 2019 року, від 12 вересня 2019 року, від 22 жовтня 2019 року з доказами їх направлення, копії конвертів які повернулися через закінчення термінів зберігання, копії квитанції про грошовий переказ від 09 вересня 2019 року, від 04 жовтня 2019 року, від 08 листопада 2019 року та від 15 листопада 2019 року.
Зауважує, що під час розгляду справи, Дніпровським районним судом міста Києва не було надано належної оцінки долученим до матеріалів справи вказаним доказам. які, на думку апелянта, підтверджують ініціативу ОСОБА_2 в односторонньому порядку відмовитися від договору довічного утримання, що з моменту укладання договору довічного утримання, відповідач належним чином виконував взяті на себе зобов`язання. Після звернення позивача з попереднім позовом до суду про розірвання договору довічного утримання, він дійсно припинив виконання по договору, однак, після ухвалення судом касаційної інстанції рішення про відмову у задоволенні позову про розірвання договору довічного утримання, він мав намір продовжувати виконання зобов`язань по договору, але позивач відмовляється приймати грошові перекази, повідомила йому не існуючий банківський рахунок, що унеможливлює здійснювати переказ коштів, у спосіб, визначений умовами договору, чим перешкоджає відповідачу виконувати зобов`язання за договором.
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у встановлений апеляційним судом строк, ОСОБА_2 та Головне територіальне управління юстиції у місті Києві не надали.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що після укладання договору довічного утримання відповідач лише частково виконував взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання до жовтня 2018 року забезпечував виконання умов, передбачених у  Договору, однак, внаслідок звернення ОСОБА_2 з попереднім позовом про розірвання вказаного договору, припинив виконання зобов`язань по договору.
Висновок Дніпровського районного суду міста Києва відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено що, 23 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладено Договір довічного утримання (далі  - Договір), посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Анцифєровою А.М. та зареєстрований в Реєстрі за №2-1358.
Відповідно до предмету договору, ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 .
За умовами пункту 7 Договору, ОСОБА_1 зобов`язався довічно утримувати ОСОБА_2 , забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, на які ОСОБА_2 самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовилися, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 750,00 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватися ОСОБА_2 шляхом банківського або поштового переказу або готівкою під розписку.
Крім вказаної суми, Набувач зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру, у терміни, визначені договорами. Кошти на комунальні послуги надаються ОСОБА_2 . У разі зміни тарифів, відчужувач повідомляє набувача протягом 5 днів з дня отримання квитанцій. У випаду виникнення, в майбутньому, потреби забезпечення відчужувача іншими видами матеріального забезпечення чи догляду, відчужувач самостійно, на свій розсуд несе всі витрати на ці види забезпечення в межах грошового утримання, згідно обумовлених сум.
Набувач зобов`язується здійснити поховання відчужувача після смерті.
За умовам пункту 14 Договору, істотними умовами договору вважатимуться вчасна проплата щомісячних платежів і довічне право на проживання відчужувача у вказаній квартирі.
Позивач на підтвердження своїх доводів щодо припинення з жовтня 2018 року виконання відповідачем договірних зобов`язань в частинні сплати щомісячного грошового утримання та оплати комунальних послуг, надала виписку з особового рахунку, відкритого на ім`я позивача в банківській установі, де не зафіксовано будь-які грошові перекази відповідача на рахунок позивача, також відповідач не передав грошових коштів позивачу готівкою та не надав позивачу іншої допомоги ні в грошовій, ні в натуральній формі,
За таких обставин, Дніпровський районний суд міста Києва дійшов обґрунтованого висновку про те, що після укладання договору довічного утримання, ОСОБА_1 лише частково виконував взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання, а саме: сплатив ОСОБА_2 одноразово грошове утримання у розмірі 45000,00 гривень (п.9 Договору), та щомісяця перераховував по 750,00 гривень на картковий рахунок позивача, однак, в односторонньому порядку припинив виконання зобов`язань по договору з жовтня 2018 року, після звернення позивача з позовом до суду про розірвання договору довічного утримання, який перебував в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва (цивільна справа №755/5449/17).
В той же час, ОСОБА_1 на підтвердження своїх тверджень щодо добросовісного  виконання своїх зобов`язань за договором, до суду, належних та допустимих доказів не надано, а саме: платіжних документів, які мали свідчити про здійснення переказів на картковий рахунок позивача щомісячного грошового утримання , в розмірі, визначеному п.7 Договору, доказів, які засвідчили відмову позивача від договору та отримання коштів готівкою на руки під розписку чи інший спосіб, передбачений у п.8 Договору, та/або інші документи, крім листування між сторонами договору. Ці обставини визнані відповідачем.
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання служить однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності.
Відчужувач має право вимагати, а набувач зобов`язаний виконувати вимоги, що полягають у здійсненні всіх необхідних дій по матеріальному забезпеченню відчужувача.
Виконання полягає в наданні всіх видів матеріального забезпечення у повній відповідності зі змістом договору.
Договір довічного утримання може бути розірваний на вимогу відчужувача, якщо набувач не виконує прийняті на себе зобов`язання.
Наведена норма закону, ставить наявність підстави для розірвання договору в залежність від невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків. Виконанням обов`язку є вчинення дій, передбачених законом чи договором.
Відповідно до договору довічного утримання, істотними умовами договору є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, виконання різних видів ремонтних робіт, забезпечення медичною допомогою, забезпечення харчуванням.
Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.
За приписами пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений,  у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
У статті 651 ЦК України зазначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Задовольняючи вимогу про розірвання договору довічного утримання, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не виконував свого обов`язку по наданню ОСОБА_2 матеріальної допомоги, передбаченої у пункті 7 Договору, а також іншого виду матеріального забезпечення з урахуванням потреб позивача з жовтня 2018 року, при цьому, відповідач зазначені факти підтвердив і в суді апеляційної інстанції. 
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів звертає увагу, що на спростування позовних вимог про неналежне виконання умов договору відповідачем не було надано належних і допустимих доказів і під час апеляційного розгляду справи.
Безпідставними є доводи відповідача про те, що він мав намір належним чином виконувати зобов`язання за договором довічного утримання, а позивач відмовлялась отримувати грошові перекази від нього, оскільки судом першої інстанції їм надана належна правова оцінка на підставі допустимих доказів у справі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
Інші доводи скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі РуїзТорія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,            № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що за умовами укладеного між сторонами договору, ОСОБА_1 зобов`язався забезпечувати          ОСОБА_2 щомісячними платежами, довічним правом на проживання відчужувача в квартирі, оплату комунальних послуг. Тобто, у договорі довічного утримання обов`язки набувача є конкретно визначеними сторонами і обмежуються конкретно визначеним видом забезпечення відчужувача.
Судом установлено, що після укладання договору довічного утримання відповідач виконував взяті на себе зобов`язання за договором, а з жовтня 2018 року припинив виконання зобов`язань по договору, після звернення ОСОБА_2 з попереднім позовом про розірвання вказаного договору до суду.
При встановленні факту неналежного виконання відповідачем обов`язків за договором довічного утримання, суд першої інстанції правильно врахував відсутність допустимих доказів, які мали би підтвердити факт належного виконання зобов`язань по договору з боку відповідача.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо поштової переписки між позивачем та відповідачем, поданих представником відповідача, не заслуговують на увагу суду, оскільки такий доказ не може вважатися належним та допустимим, оскільки з даної переписки не можливо достеменно встановити, що саме позивач не має наміру в подальшому отримувати від відповідача допомогу. До того ж, зміст переписки не підтверджує та не спростовує обставин, за якими позивач звернулась до суду з даним позовом.
Окрім того, відповідач підтвердив той факт, що з жовтня 2018 року не сплачує позивачу щомісячні платежі, та не здійснює оплату житлово-комунальних послуг, що передбачено умовами договору.
У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, відповідач під час розгляду справи не довів факту належного виконання умов договору довічного утримання, відтак, суд першої інстанції правильно застосував норми статей 755, 756 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для розірвання вказаного договору.
Доводи відповідача про ненадання судом першої інстанції оцінки поданим ним доказам є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, оскільки суд за результатом оцінки таких доказів дійшов висновку, що доводи відповідача відносно того, що відчужувач своїми діями перешкоджала відповідачеві належним чином виконувати умови договору не підтверджені належними доказами та правового значення не мають, оскільки ст. 755 ЦК України не пов`язує можливість розірвання договору довічного утримання з такими діями відчужувача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, вважає його законним та обґрунтованим.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
Головуючий:                                                                                              О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                                          І.М. Білич

                                                                                                                                 Є.В. Болотов