ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
21 жовтня 2020 року
м. Харків
справа № 635/2251/20
провадження № 22-ц/818/3607/20

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Маміної О.В. 
за участю секретаря – Плахотнікової І.О.
учасники справи:
заявник :  ОСОБА_1 
заінтересована особа: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 квітня 2020 року, у складі судді Назаренко О.В., 

встановив :

У квітні 2020 року   ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якому просила видати обмежувальний припис на строк 6 місяців, яким заборонити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за адресою: будинок АДРЕСА_1 , наближатися на 200 метрів до місця проживання (перебування) навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними, вести листування, телефонні переговори, з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Обґрунтовуючи вимоги своєї заяви посилалась на те, що 19 березня 2020 року її донькою ОСОБА_5 за місцем спільного проживання в будинку АДРЕСА_1 були вчинені неправомірні дії відносно неї та її малолітньої онуки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які вчинялись нею і раніше, а також повторилися в ніч з 9 на 10 квітня 2020 року. За вказаною адресою на теперішній час проживають вона, її онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та зять ОСОБА_6 . До січня 2020 року разом з ними періодично проживала і донька заявниці ОСОБА_2 . Приблизно в 20-х числах січня 2020 року ОСОБА_5 полетіла в ОАЄ в м. Дубаї. Весь час догляд за ОСОБА_7 здійснювали її батько ОСОБА_6 та вона, при цьому матеріально забезпечував і забезпечує зять - ОСОБА_6 . В зв`язку з тим, що з 12 березня 2020 року Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу з метою запобігання виникнення та поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу, який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб було введено карантин до 03 квітня 2020 року та в подальшому продовжено до 24.04.2020року, то вона разом із онукою вирішили у випадку повернення із-за кордону ОСОБА_5 надати їй можливості пройти обсервацію та уникнути з нею спілкування, оскільки вони за віком є у групі ризику. 19 березня 2020 року приблизно о 22 годині, коли вони з онукою спали у будинку за місцем проживання, до двору увірвалася ОСОБА_5 , яка стала дуже голосно кричати, кидати каміння у вікна. Заявник зазначає, що ОСОБА_8 увірвалася у будинок, була у збудженому стані та стала кричати на неї та на свою доньку. Вона намагалася її заспокоїти та говорили, щоб вона не наближалася до неї та до своєї доньки, оскільки вона приїхала із-за кордону та не пройшла обстеження, в зв`язку з чим може бути носієм короновірусу. Однак, ОСОБА_5 була дуже збуджена, нікого не слухала, підійшла до ОСОБА_7 та стала викручувати їй руки, вивертати пальці на руках та кричати, щоб вона «закрила свій рот», принижувала її та розцарапала ій руку. ОСОБА_7 перелякалася від такої неадекватної поведінки своєї матері та стала кричати на ОСОБА_9 , просила її вийти та не спілкуватись з нами до закінчення карантину, у неї була істерика. Заявник заступилася за онуку, оскільки їй було боляче і намагалася ОСОБА_5 відштовхнути від дитини. ОСОБА_5 відпустила ОСОБА_7 та накинулась на ОСОБА_1 , стала бити її руками по голові. Вона закривала голову руками, підбігла ОСОБА_7 та намагалась відірвати ОСОБА_5 від неї. В цей час ОСОБА_5 вдарила ногою свою доньку ОСОБА_7 в область живота. Від удару дитина відлетіла в сторону та впала на спину. А ОСОБА_5 продовжувала бити заявницю в область голови. Розуміючи, що ОСОБА_5 самостійно не зупиниться, вона, захищаючись від нападу своєї доньки, намотала на руку ремінь та стала бити ОСОБА_5 по руках. ОСОБА_5 відпустила її, стала ходити по будинку, голосно кричати, ображати нецензурно її та свою малолітню дитину. В цей час під`їхав ОСОБА_10 , знайомий зятя, який вивів ОСОБА_5 до двору та став її заспокоювати. Заявник вказує, що у неї на руках та голові були синці, у ОСОБА_7 всі руки були в синцях та саднах, на них проступала кров, вони перебували у стані психологічного стресу та зазнали фізичних та психологічних страждань. Вказані тілесні ушкодження їй та дитині спричинила її донька ОСОБА_5 . В цей час вона зателефонувала в поліцію. По приїзду працівників поліції заявник написала письмову заяву та надала письмові пояснення. Така агресивна поведінка ОСОБА_5 в цей вечір могла бути викликана лише вживанням нею заборонених препаратів, можливо наркотичних чи психотропних засобів. 19 березня 2020 року ОСОБА_5 вчинила відносно неї, своєї матері, та відносно ОСОБА_3 - своєї малолітньої доньки, домашнє насильство, спричинивши останнім тілесні ушкодження, погрожуючи та ображаючи нецензурною лайкою, внаслідок чого була завдана шкода фізичному та психічному здоров`ю останніх. По приїзду поліції, вона повідомила їм, що тільки прилетіла рейсом з Дубай - Бориспіль 19.03.2020 року, а потім на попутках приїхала додому, та вчинила скандал, бо її не хотіли пускати додому. Поліція попросила її бути на самоізоляції, та уникати контакту з донькою та літньою матір`ю, але вона нікого не слухала. Поліція вимушена була просити її мешкати у окремому іншому будинку на подвір`ї, перевірили що там є вода, обігрівач, ліжко, білизна та інші речі для проживання. Вона сказала, що буде там на ізоляції не менше двох неділь. Але наступного дня вона викликала собі швидку допомогу та виїхала з будинку на кареті швидкої допомоги, приїхавши у лікарню, але як їм потім стало відомо вона відмовилася від госпіталізації та пішла з неї. Заявник зазначає, що в ніч з 9 на 10 квітня 2020 року біля часу ночі їй зателефонував зять, який зараз перебуває у відрядженні і поросив терміново підійти у кімнату ОСОБА_7 . Вона вбігла до кімнати онуки та побачила, що дитина плаче, її всю трясе та вона дуже схвильована. Вночі їй на телефон зателефонувала мати ОСОБА_5 , з телефону знайомої, в телефонній розмові вона погрожувала життю та здоров`ю дитині, тиснула на неї психологічно та вживала різні висловлювання в бік дитини, які принижували її гідність, її грубі висловлювання в бік дитини та родини викликало побоювання та страх за своє життя та життя рідної бабусі, її поведінка по відношенню до доньки призвела дитину до нервового стану. Вночі онука тільки і змогла зателефонувати батькові, оскільки він для неї є єдиною підтримкою, захистом і безпекою. Покликати її в неї не було сил, вона плакала та не могла говорити переживши вночі психологічне насильство. ОСОБА_5 знаходиться в тому стані, що на даному етапі представляє загрозу, як для її онуки - малолітньої доньки ОСОБА_7 , так і для неї. Вона вже багато років приймає наркотики та психотропні ліки, але проходити офіційно лікування та обстеження відмовляється. Заявник зазначає, що ОСОБА_5 під час прийняття дози стає жорстокою і може спричинити шкоду фізичну так і психологічну дитині та їй. Більш двох місяців її не було вдома, вона вела такий спосіб життя, що ймовірно стан її здоров`я погіршився та вона може бути небезпечна як для них так і для суспільства. Вона, не дотримуючись карантину, наступного дня виїхала з дому на кареті швидкої допомоги і де вона зараз перебуває невідомо, вона ніде не працює, зловживає наркотичними та психотропними засобами, але є припущення що вона може повернутися додому та завдасть психологічної та фізичної шкоди дитині, а онука в теперішній час проходить курс лікування після її насильства. Такі дії викликають у заявника побоювання за свою безпеку та за безпеку своєї онуки, ОСОБА_3 , спричиняють емоційну невпевненість і почуття нездатності захистити себе. Ці побоювання мають абсолютно обґрунтований характер, зважаючи на нездоровий стан ОСОБА_5 .

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 квітня 2020 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису – залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що суд не забезпечив право на справедливий суд та порушив право на захист малолітньої онуки ОСОБА_7 та постановив незаконне та необґрунтоване рішення. Вказує, що заявником були надані докази, які підтверджують факт нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 її малолітній дитині ОСОБА_3 , також було надано у якості доказів, роздруківки в яких кривдник, ОСОБА_2 , повторно погрожує своїй дитині та заявнику їх здоров`ю та життю, тисне на дитину психологічно. Суд не взяв до уваги, що кривдник виїхавши за кордон ще у січні 2020 року залишила дитину без матеріального забезпечення, та як мати взагалі не виконує свої батьківські обов`язки. Але суд не дослідив ці докази та не надав їм відповідну оцінку, та у зв`язку цим неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, також судом порушено норми процесуального права, оскільки самим судом не було допущено заявника у судову установу та порушено в такий спосіб право на захист малолітньої онуки, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду від 16.05.2020року у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судове засідання сторони не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, який призначений на 21.10.2020 року на 10.00 год. посилаючись на те, що мешкають за містом та перебувають на самоізоляції у зв`язку з карантинними заходами.

Крім того із заявою про відкладення розгляду справи звернулись представники ОСОБА_1 – адвокати Юшко Т.Г. та Куц Ю.В., у зв`язку з тим, що 21.10.2020 року о 10.00 год будуть приймати участь у слідчих діях у кримінальному провадженні № 12020220060000648.

У задоволенні клопотання заявника про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням його на самоізоляції колегія суддів відмовляє з огляду на вимоги статті 371 ЦПК України та беручи до уваги те, що заявник не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проте не скористався своїм правом. (постанова КГС ВС від 15.10.2020 № 922/2575/19).

Стосовно клопотання представників заявника, колегія суддів зазначає, що про судове засідання, призначене на 21.10.2020 року останні були обізнані, між тим надали перевагу участі у розгляді іншої справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга   ОСОБА_1  не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є: ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 .

ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Харківського району Харківської області від 10.07.2020 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано.

Обґрунтовуючи свою заяву про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалась на те, що її донькою ОСОБА_5 за місцем спільного проживання в будинку АДРЕСА_1 були вчинені неправомірні дії відносно неї та її малолітньої онуки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За приписами п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд повинен встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постановах від 30 травня 2019 року, справа № 159/5880/18, провадження № 61-5273св19; від 29 серпня 2019 року, справа № 641/7592/18, провадження № 61-3532св19.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Статтею 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі (далі - Реєстр) - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Реєстр ведеться з метою: 1) захисту життєво важливих інтересів постраждалих осіб, зокрема постраждалих дітей; 2) попередження повторних випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 3) забезпечення здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 4) надання комплексної та своєчасної допомоги постраждалим особам суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 5) обліку випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 6) координації діяльності суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі.

Колегією суддів встановлено, що беззаперечних доказів на підтвердження ОСОБА_11 домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявник до суду першої інстанції не надала. Хоча у  відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Лише разом із апеляційною скаргою була надана довідка Люботинського ВП ГУНП в Харківській області від 06.05.2020 року про результати розгляду матеріалів ЖЄО № 1899 від 19.03.2020 року; відповідь Люботинського ВП ГУНП в Харківській області від 22.04.2020 року на звернення від 19.03.2020 року за № 1899; акт обстеження умов проживання від 16.04.2020 року, складений робітниками служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради; пояснення ОСОБА_1 від 16.04.2020 року. 

Крім того, разом із поясненням до Харківського апеляційного суду 22.07.2020 року були надані докази притягнення ОСОБА_5 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2, тобто за вчинення домашнього насильства, яке мало місце 19.03.2020 року.

Отже, суд першої інстанції не мав належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_5 домашнього насильство та наявності ризиків такого насильства.

Роздруківка телефонної переписки, що була надана суду першої інстанції таким доказом не являється.

Дослідивши докази, які надані апеляційному суду, колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки з матеріалів справи вбачається, що конфлікт між сторонами виник внаслідок того, що ОСОБА_1 заперечувала проти спілкування ОСОБА_5 з дитиною та поверненню ОСОБА_5 до будинку, який є місцем проживання останньої до закінчення строку обсервації через пандемію «COVID» у зв`язку із поверненням ОСОБА_5 з іншої країни.

Заявник ОСОБА_1 вказує, що в ніч з 09 на 10 квітня 2020 року ОСОБА_5 зателефонувала дитині та погрожувала її життю та здоров`ю.

Між тим належних та допустимих доказів цьому факту суду не надано.

Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 вживає наркотичні засоби матеріали справи не містять.

З моменту звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про видачу обмежувального припису (14.04.2020 р.) минуло 6 місяців, між тим доказів того, що протягом цього часу ОСОБА_5 вчинила або загрожувала вчинити домашнє насильство щодо заявників – суду не надано.

Сам по собі той факт, що батько дитини ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 не свідчить про наявність підстав для видачі обмежувального припису.

Ризиків повторного вчинення домашнього насильства та настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення або смерті постраждалих – судом не встановлено.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як таке що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                        О.Ю. Тичкова         

                                                                               О.В. Маміна