Постанова
Іменем України                            
 
04 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 686/23484/17
 
провадження № 61-47750св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Грох Л. М., 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається 
з 1/5 частки житлової квартири 
АДРЕСА_1 . 
Зазначала, що відповідно до заповіту ОСОБА_5 , посвідченого секретарем Виконавчого комітету Олешинської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області 07 листопада 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 67, усе своє майно мати заповіла їй. 
Вказувала, що 17 січня 2017 року було заведено спадкову справу 
№ 27-2017, відповідно до якої вона є єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 . Проте листом від 16 листопада 
2017 року № 2306/02-14 Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину 
за заповітом на спадкове майно, а саме на 1/5 частку житлової квартири 
АДРЕСА_1 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на майно.
Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею як єдиним спадкоємцем право власності на 1/5 частку житлової квартири 
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 
 
14 березня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним заповіту.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у січні 2017 року йому стало відомо про те, що 01 листопада 2011 року секретарем Олешинської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області посвідчено заповіт, який склала його дружина на користь ОСОБА_1 .
Зазначав, що йому не було відомо про те, що за життя дружина склала заповіт на користь дочки. 
Вказував, що його дружина хворіла на гіпертонію, а тому не могла скласти такий заповіт лише на ім`я дочки. Зазначав, що секретар Олешинської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області не мала повноважень на вчинення нотаріальної дії, оскільки відсутнє рішення сільської ради, яке б надавало секретареві повноваження вчиняти нотаріальні дії. Також у заповіті не зазначено місце його вчинення, відсутні застереження, підпис заповідача вчинений без рукописного зазначення прізвища, ім`я та по батькові, а тому виникає сумнів, що підпис належить ОСОБА_5 . 
Вважав, що при складенні заповіту не було волі заповідача - 
ОСОБА_5 на складення такого заповіту, оскільки вона ніколи не згадувала про бажання вчинити таке розпорядження майном, тяжко хворіла і часто забувала події, що з нею відбувалися, та що вона робила. Також зазначає, що незалежно від умов заповіту йому належить обов`язкова частка у спадщині. 
Ураховуючи зазначене, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним заповіт, складений 07 листопада 2011 року та посвідчений секретарем виконавчого комітету Олешинської сільськї ради Хмельницького району суду Хмельницької області на користь ОСОБА_1 , та визнати недійсною його відмову від прийняття спадщини.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 11 червня 2018 року у складі судді Мороз В. О. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку квартири 
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа -  ОСОБА_3 , про визнання заповіту та відмови від прийняття спадщини недійсними відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відсутні правові підстави для визнання спірного заповіту та відмови від спадщини недійсними, тому за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на 1/5 частину квартири, а ОСОБА_2 відмовити у задоволенні його зустрічного позову за відсутністю доказів порушення вимог законодавства при складанні спірних документів.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 11 червня 2018 року в частині задоволення позовної заяви 
ОСОБА_1 та в частині відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 
ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано недійсним заповіт від 07 листопада 2011 року, вчинений 
ОСОБА_5 , посвідчений секретарем виконкому Олешинської сільської ради Басько М. Д., зареєстрований в реєстрі за № 67, відповідно до якого ОСОБА_5 заповіла все своє майно ОСОБА_1 .
В задоволенні решти вимог зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заповіт посвідчено 
з порушенням вимог статті 1257 ЦК України, тому цей заповіт підлягає визнанню недійсним. За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/5 частину квартири в порядку спадкування за заповітом не можуть бути задоволені. Висновок суду першої інстанції про необґрунтованість вимог зустрічної позовної заяви в частині визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, вчиненої ОСОБА_2 17 січня 2017 року, є законним.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, 
 ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою судді Верховного Суду від 12 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року справу призначено до розгляду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи 756/10183/16-ц (провадження № 61-6108св19) за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заїзжай Катерина Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петченко Юрій Арсентійович, ОСОБА_8 , про визнання заповіту нікчемним (недійсним), скасування та виключення зі спадкового реєстру запису про державну реєстрацію заповіту.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2020 року поновлено касаційне провадження у цій справі.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанціїне враховано практики Європейського Суду з прав людини та принципу «належного врядування», оскільки ОСОБА_5 , складаючи заповіт на її користь, вправі була очікувати на належне виконання представником влади своїх обов`язків під час посвідчення заповіту.
Вважає, що скасування заповіту внаслідок допущеної неістотної помилки представником влади буде означати необґрунтоване (свавільне) втручання в права та інтереси як заповідача ОСОБА_5 , так і вигодонабувача за заповітом.
Також апеляційним судом не враховано того, що законодавець не встановлює вимоги щодо посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування за місцем реєстрації або проживання заповідача.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина, 
до складу якої, входить 1/5 частина квартири 
АДРЕСА_1 .
Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету  Олешинської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області 
07 листопада 2011 року, зареєстрованого в реєстрі заповітів за № 67, усе своє майно ОСОБА_5 заповіла своїй дочці ОСОБА_1 
17 січня 2017 року заведено спадкову справу щодо спадкового майна. Цього ж дня ОСОБА_2 , чоловік ОСОБА_5 та батько 
ОСОБА_1 , подав до нотаріуса заяву про відмову від належної йому обов`язкової частки у спадщині. ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
16 листопада 2017 року державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадкове майно, а саме на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку 
з відсутністю правовстановлюючого документа на квартиру.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене 
з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статті 1233 ЦК Українизаповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься 
у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.
Статтею 1247 ЦК Українивстановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними 
у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Згідно із статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про нотаріат», в редакції чинній на час посвідчення заповіту, визначено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють нотаріальні дії, зокрема посвідчують заповіти (крім секретних).
Відповідно до статті 7 Закону України «Про нотаріат»нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Автономної Республіки Крим, крім того, - законодавством Автономної Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.
За змістом статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; адміністративно-територіальна одиниця - це область, район, місто, район у місті, селище, село; представницький орган місцевого самоврядування - це виборний орган (рада), який складається 
з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.
Згідно із частиною другою статті 2Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
З урахуванням наведених норм представницький орган місцевого самоврядування наділяється правом представляти інтереси територіальної громади відповідної адміністративно-територіальної одиниці.
Згідно із статтею 25Закону України «Про місцеве самоврядування 
в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до підпункту 5 пункту «б» частини першої статті 38Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).
Таким чином, орган місцевого самоврядування уповноважений посвідчувати заповіти (крім секретних) осіб, які належать до територіальної громади, інтереси якої представляє цей орган місцевого самоврядування.
Частинами шостою та восьмою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.
Сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження.
До повноважень сільського голови, передбачених статтею 42 вказаного Закону, не було віднесено питання прийняття розпорядження щодо покладання обов`язків із вчинення нотаріальних дій на секретаря виконавчого комітету сільської ради.
Апеляційним судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5 
ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема входить 1/5 частина квартири 
АДРЕСА_1 .
Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету  Олешинської сільської ради Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 07 листопада 2011 року, зареєстрованого в реєстрі заповітів за № 67, усе своє майно ОСОБА_5 заповіла своїй дочці ОСОБА_1 
16 листопада 2017 року державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Василишиній І. Г. було відмовлено 
у видачі свідоцтва про право на спадкове майно, а саме, на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 
у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на квартиру.
Станом на 07 листопада 2011 року виконавчим комітетом Олешинської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області не було прийнято рішення, яке б надавало секретарю виконкому Басько М. Д. право на вчинення нотаріальних дій. Отже, остання не вправі була посвідчувати заповіт ОСОБА_5 . Належних та допустимих доказів на спростування вказаного ОСОБА_1 не надала.
Також апеляційним судом встановлено, що постійне зареєстроване місце проживання спадкодавця ОСОБА_5 на дату складення заповіту 
07 листопада 2011 року було АДРЕСА_2 , де працює значна кількість нотаріусів. Однак спірний заповіт був складений і посвідчений в с. Олешин Хмельницького району Хмельницької області, а отже, секретар виконавчого комітетуОлешинської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області є неуповноваженою на посвідчення складеного ОСОБА_5 заповіту особою, що підтверджує правильність висновків суду апеляційної інстанцій щодо нікчемності заповіту та спростовує доводи касаційної скарги про те, що законодавець не встановлює вимоги щодо посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування за місцем реєстрації або проживання заповідача.
У м. Хмельницькому утворено нотаріальні округи та діють як державні, так 
і приватні нотаріуси, що свідчить про відсутність у заповідача перешкод звернутися за вчиненням нотаріальної дії щодо посвідчення заповіту за місцем реєстрації, постійного або тимчасового проживання, і відсутність підстав для посвідчення цього заповіту секретарем виконавчого комітету Олешинської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, до членів територіальної громади якої заповідач не належала.
Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).
Однак у разі невизнання іншою стороною такої недійсності правочину 
в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності можебути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
У такому разі суд своїм рішенням лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв`язку з оспоренням та невизнанням іншими особами шляхом вказівки в резолютивній частині судового рішення про нікчемність правочину або відмову в цьому.
Встановивши, що складання та посвідчення заповіту відбулося із порушенням вимог закону, зокрема, з порушенням вимог щодо його посвідчення, суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин частину першу статті 1257 ЦК України, проте помилково визнав цей заповіт недійсним.
Нікчемний заповіт є таким в силу припису закону (стаття 1257 ЦК України). Тому відсутні підстави визнати заповіт, з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин щодо порядку посвідчення, недійсним.
Аналогічний висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду 
у складі Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 473/1584/16-ц (провадження № 61-8101св18).
Ураховуючи зазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/5 частину квартири в порядку спадкування за заповітом, який є нікчемним, не можуть бути задоволені.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте 
в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року 
в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсними заповіту скасувати.
У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсними заповіту відмовити.
В іншій частині постанову Хмельницького апеляційного суду 
від 06 листопада 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк