Постанова
іменем України
19 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 315/1183/19
провадження № 51-2532км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019080220000154, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що в силу ст. 89 КК не має судимостей, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, пунктами 2, 4 ч. 3 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження.
За вироком суду  ОСОБА_6  визнано винуватим у тому, що він 28 квітня 2019 року, перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_2 , де тимчасово проживав з дозволу власниці цього будинку ОСОБА_7 , проник у зачинене приміщення літньої кухні, звідки здійснив крадіжку двохкамерного холодильника марки «Nord» білого кольору, вартість якого згідно з висновком судової товарознавчої експертизи від 29 травня 2019 року № 1810/19 становить 1500 грн. Після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_7 матеріальні збитки на вказану суму.
Апеляційний суд ухвалою від 26 березня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишив без зміни, а апеляційну скаргу прокурора – без задоволення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 , посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вважає вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із застосуванням положень ст. 75 КК необґрунтованим, вказує на те, що з огляду на конкретні обставини справи, тяжкість вчиненого засудженим злочину та дані про особу останнього призначене йому покарання є явно несправедливими та не сприятиме його виправленню й попередженню вчинення нових злочинів. На переконання сторони обвинувачення, суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували те, що на розгляді місцевого суду перебуває обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 186 КК. Зазначає, що апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, в якій він не погоджувався з призначеним ОСОБА_6 покаранням із застосуванням положень ст. 75 КК, усупереч вимогам ст. 419 КПК не перевірив належним чином усіх наведених у скарзі доводів та обґрунтованих відповідей на них не дав і безпідставно залишив вирок місцевого суду без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК прокурор у касаційній скарзі не оспорює.
Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, місцевий суд дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК, оскільки врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (що є тяжким злочином), дані про особу обвинуваченого (його молодий вік, те, що він одружений, має малолітню дитину, постійне місце проживання, за яким характеризується задовільно, навчається у ліцеї, працює різноробочим у фермерському господарстві, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, в силу ст. 89 КК не має судимостей
). Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд визнав щире каяття й активне сприяння у розкритті злочину, не встановивши при цьому обставин, що обтяжують покарання.
Також місцевий суд врахував позицію потерпілої, яка цивільний позов до ОСОБА_6 не заявляла, під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції просила призначити обвинуваченому покарання за законом на розсуд суду, що підтверджується її заявою від 17 грудня 2019 року (а.к.п. 72).
Урахувавши вищезазначені обставини в їх сукупності, дані про особу засудженого, місцевий суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки.
Суд апеляційної інстанції з дотриманням положень статей 404, 405 КПК розглянув подану апеляційну скаргу прокурора, яка є аналогічною його касаційній скарзі, і дійшов правильного висновку, що вирок місцевого суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону і кримінального закону, навівши в ухвалі докладні мотиви свого рішення, з яким погоджується також і колегія суддів касаційного суду.
Твердження прокурора про безпідставне неврахування місцевим та апеляційним судами того, що на розгляді суду першої інстанції перебуває обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 186 КК, Суд вважає безпідставними, оскільки вказані доводи сторони обвинувачення були предметом ретельної перевірки судів обох інстанцій, які належним чином їх розглянули, визнали ці доводи неспроможними, навівши обґрунтовані мотиви своїх висновків.
При цьому апеляційний суд, спростовуючи такі доводи, зазначені в апеляційній скарзі прокурора, дійшов обґрунтованого висновку, що з урахуванням приписів ст. 62 Конституції України, частин 1, 5 ст. 17 КПК, факт наявності в провадженні місцевого суду іншого кримінального провадження щодо ОСОБА_6 за відсутності обвинувального вироку, що набрав законної сили, який до цього часу не ухвалено, виключає можливість урахування цієї обставини при призначенні обвинуваченому покарання. З такими висновками погоджується Верховний Суд.
Доводи прокурора про те, що суди попередніх інстанцій не урахували в повній мірі тяжкість вчиненого засудженим злочину, конкретних обставин справи та дані про особу ОСОБА_6 , є безпідставними, оскільки вказані обставини були враховані судами і їм дана належна оцінка.
Інших обставин, які б не були враховані судами попередніх інстанцій при призначенні ОСОБА_6 покарання, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає принципу індивідуалізації, співмірності, є достатнім і необхідним для виправлення винуватого та попередження вчинення нових злочинів, а доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає непереконливими.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                            ОСОБА_3