П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/4455/19	

Категорія: 106030000          Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г.В.
          Місце ухвалення: м. Миколаїв
          Дата складання повного тексту: 15.01.2020 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого           – Бітова А.І.
суддів                     – ОСОБА_1 
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглянута згідно п.1 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 ) про:
-          визнання бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року протиправною; 
-          зобов`язання в/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у період проходження ним військової служби, нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не у повному обсязі, а саме, у 2016 - 2018 роках не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення тим самим відповідачем були грубо порушенні його права та інтереси.
Відзиву на позовну заяву на час прийняття оскаржуваного рішення на адресу суду першої інстанції не надходило.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року позов ОСОБА_2 до в/ч НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. 
Визнано бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року протиправною.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку.
В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги:
-          проведення індексації перебуває в прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів та не може виходити за їх межі;
-          згідно роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04 січня 2016 року №248/3/9/1/2 встановлено, що у зв`язку із внесенням змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" (із змінами), індексацію грошового забезпечення не нараховувати до окремого роз`яснення. Проте, станом на 01 березня 2018 року такі окремі роз`яснення до військової частини не надходили;
-          згідно листа Міністерства соціальної політики України від 24 липня 2013 року №774/13/84-13, трудове законодавство не поширюється на проходження служби військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань. Отже, військовослужбовці не перебувають в трудових відносинах з в/ч.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу П`ятого апеляційного адміністративного суду не надходило.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.
Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:
ОСОБА_2 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 на посаді заступника командира 3 десантно-штурмового батальйону з морально-психологічного забезпечення.
Позивача звільнено з військової служби у запас за пп."б" п.2 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я).
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №2415 від 20 серпня 2018 року ОСОБА_2 виключено із списків військової частини.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем протиправно не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення саме за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не було надано до суду довідку про розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
Судова колегія вважає такі висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 73, 74, 77 КАС України, ч.1 ст. 47, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", ст.ст. 1, 2, 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", ст. 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", п.4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.
Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Згідно з ч.ч.2, 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ ( далі Закон №1282-ХІІ).
Статтею 1 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно ст. 2 Закону №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ст. 4 Закону №1282-ХІІ).
Відповідно до ст. 6 Закону №1282-ХІІ у разі виникнення обставин, передбачених ст. 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно ст. 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078).
Пунктом 4 вказаного Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Відповідачем не заперечується, що в період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року  індексація грошового забезпечення ОСОБА_2 не нараховувалася та не виплачувалася. 
Аргументи апелянта щодо відсутності бюджетного фінансування не можуть бути підставою для не нарахування індексації заробітної плати та відмови у її виплаті позивачу, а також жодним чином не впливають на наявність чи відсутність у позивача права на її нарахування та виплату.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2020 року у справі №822/3307/17.
Щодо посилання апелянта на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України, згідно яких визначено не нараховувати індексацію до окремого роз`яснення колегія суддів зазначає наступне.
Обов`язок здійснення індексації грошових коштів (грошового забезпечення) населення визначений Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Законом України "Про індексацію грошових доходів населення". В свою чергу, роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України мають лише рекомендаційний характер, а тому не можуть бути підставою для не нарахування та не виплати позивачу індексації.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2020 року у справі №822/3307/17.
Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до правової позиції Європейського суду у справі "Кечко проти України" (рішення від 08 листопада 2005 року) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Стосовно доводу апеляційної скарги про те, вимоги КЗпП України не поширюються на військовослужбовців, судова колегія зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.
Разом з тим, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Тобто, непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не встановлені положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Відповідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби.
Однак, судом першої інстанції не було зроблено розрахунок розміру середньомісячного грошового забезпечення, що має бути стягнена на користь позивача, як того вимагає ст. 117 КЗпП України.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року витребувано від в/ч НОМЕР_1 належним чином засвідчену довідку про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_2 за останні два календарні місяці перед звільненням, та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 надати витребувані судом докази у строк до 16 жовтня 2020 року.
Враховуючи те, що в/ч НОМЕР_1 у встановлений судом строк не подано доказ, витребуваний апеляційним судом, судова колегія, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення, виходить з наступного.
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, розраховуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
-          розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-          період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-          ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-          інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При вирішенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника судова колегія враховує те, що позивач був звільнений 20 серпня 2018 року, з позовом до суду про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати індексації заробітної плати, позивач звернувся лише 11 грудня 2019 року, тобто більше, ніж через рік після звільнення, що значно збільшило тривалість порушення його прав, та як результат – суму спірного середнього заробітку.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, судова колегія вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4 500 грн. 
Зазначена сума не відображає дійсний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Аналогічного правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.
За таких обставин, належним способом відновлення порушеного права позивача, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, є зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 20 серпня 2018 року по день прийняття рішення у даній справі (28 жовтня 2020 року) у розмірі 4 500 грн. 
Враховуючи, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судова колегія, керуючись п.1 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції.
Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст. 315, п.1 ч.1 ст. 317, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, судова колегія, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року змінити, виклавши абзац 4 його резолютивної частини в наступній редакції:
"Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 20 серпня 2018 року по 28 жовтня 2020 року у розмірі 4 500 грн. (чотири тисячі п`ятсот гривень)."
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2020 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.