Справа № 461/74/20                                 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/1348/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Приколоти Т.І., Мельничук О.Я.,
за участі секретаря: Фейір К.О.
без участі сторін, розглянувши у розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області в якому проситв стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь 40 000,00 гривень моральної шкоди заподіяної Головним управлінням Національної поліції у Львівській області при здійсненні повноважень.
Позовні вимоги мотивував тим, що він проходив службу в поліції з 24 вересня 1996 року по 29 лютого 2016 року. Звільнений зі служби в поліції через хворобу. Остання займана посада - інспектор-черговий батальйону поліції особливого призначення ГУНП у Львівській області. Неодноразово мав захворювання, пов`язанні з проходженням служби в органах внутрішніх справ, із захистом Батьківщини. 
Під час проходження служби в органах внутрішніх справ України, в період з 01.05.2014 року по 25.06.2014 року та з 23.01.2015 року по 21.02.2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції. 
З 09.08.2016 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з захистом Батьківщини. 
В серпні 2016 року звернувся до ГУНП у Львівській області з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням ІІІ групи інвалідності, однак висновком ГУНП у Львівській області від 05.09.2017 року йому було відмовлено.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.04.2018 року визнано протиправним та скасовано висновок ГУНП у Львівській області від 05.09.2017 року про відмову у призначені одноразової грошової допомоги. 
В подальшому ГУНП у Львівській області на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.04.2018 року було повторно відмовлено у призначені одноразової грошової допомоги, який рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.04.2019 року було скасовано. 
30 вересня 2019 року ГУНП у Львівській області було виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 134 470 грн.
Додатково зазначв, що ГУНП у Львівській області двічі протиправно було відмовлено йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, а одноразова грошова допомога не виплачувалась протягом тривалого часу, то такими рішеннями та діями (бездіяльністю) ГУНП у Львівській області позивачу було заподіяно моральну шкоду, яку оцінював у 40 000 гривень.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що ГУНП у Львівській області двічі з аналогічних підстав, відмовило позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги. Навіть захистивши своє право в судовому порядку, ГУНП у Львівській області дозволило повторно порушити право позивача на отримання одноразової грошової допомоги.
На думку скаржника, така обставина свідчить про повторюваність протиправних дій, а також тривале порушення законних прав позивача.
Також вказує, що суд першої інстанції не врахував, що від часу звернення до ГУНП у Львівській області (2016 рік) до дати призначення та виплати одноразової грошової допомоги (2019 рік) позивачу минув значний проміжок часу. Факт заподіяння моральної шкоди нерозривно пов`язаний з особою, якій така шкода заподіяна. Отже, твердження особи про заподіяння певними діями моральної шкоди та визначення її розміру є достатнім доказом про заподіяння саме такої шкоди.
Скаржник вважає, що адекватним, справедливим та розумним розміром відшкодування моральної шкоди в грошовому еквіваленті буде сума в розмірі 40000 грн. з огляду на повторюваність та тривалість порушення його законного права.
Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 березня 2020 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що скасування адміністративним судом висновків Головного управління національної поліції у Львівській області про відмову у виплаті грошової допомоги ОСОБА_1 не є безумовним доказом неправомірності їх дій або бездіяльності в розумінні статті 1173 ЦК України.
З таким висновком суду погодитися не можна із наступних підстав.
Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1  проходив службу в поліції з 24 вересня 1996 року по 29 лютого 2016 року. 
Звільнений зі служби в поліції через хворобу. Остання займана посада - інспектор-черговий батальйону поліції особливого призначення ГУНП у Львівській області. Неодноразово мав захворювання, пов`язанні з проходженням служби в органах внутрішніх справ, із захистом Батьківщини. 
Під час проходження служби в органах внутрішніх справ України, в період з 01 травня 2014 року по 25 червня 2014 року та з 23 січня 2015 року по 21 лютого 2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції. 
З 09 серпня 2016 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з захистом Батьківщини. 
В серпні 2016 року звернувся до ГУНП у Львівській області з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням ІІІ групи інвалідності, однак висновком ГУНП у Львівській області від 05 вересня 2017 року йому було відмовлено.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року визнано протиправним та скасовано висновок ГУНП у Львівській області від 05 вересня 2017 року про відмову у призначені одноразової грошової допомоги. 
В подальшому ГУНП у Львівській області на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року було повторно відмовлено у призначені одноразової грошової допомоги, який рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року було скасовано. 
30 вересня 2019 року ГУНП у Львівській області було виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 134 470 гривень.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Неналежне виконання органами державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 у справі №464/3789/17.
Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
Встановлено, що позивач у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини (учасник АТО) двічі звертався до Головного управління Національної поліції у Львівській області із про виплату одноразової грошової допомоги, однак йому безпідставно було відмовлено у виплаті таких сум.
Згідно рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року визнано протиправним та скасовано висновок ГУНП у Львівській області про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 від 05 вересня 2017 року.
Зобов`язано ГУНП у Львівській області повторно розглянути заяву (рапорт) ОСОБА_1 про виплату одноразової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності, на підставі п.4 ч.1 ст.97 Закону України «Про національну поліцію» та Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого Наказом МВС від 11.01.2016 року №4, у розмірі, передбаченому ст.99 Закону України «Про Національну поліцію» з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування оскаржуваної постанови.
Із мотивувальної частини постанови Львівського окружного адміністративного суду убачається, що висновок відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу від 05 вересня 2017 року не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості та пропорційності, порушує права та свободи позивача.
Висновком про призначення одноразової грошової допомоги, складеним на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року, на підставі матеріалів працівника поліції та протоколу від 20 червня 2018 року №11 ОСОБА_1 повторно відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги.
Згідно рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року визнано протиправним та скасовано висновок ГУНП у Львівській області про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 від 20 червня 2018 року.
Зобов`язано ГУНП у Львівській області призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до п.4 ч.1 ст.97 Закону України «Про національну поліцію» у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності в 70-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому буде прийнято рішення про виплату.
При тому адміністративний суд повторно констатував, на відсутності підстав за яких грошова допомога ОСОБА_1 не може бути виплаченою, а висновок відповідача про відмову у виплаті грошової допомоги позивачу від 20 червня 2018 року не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості та пропорційності, порушує права, свободи та інтереси позивача.
Такі дії відповідача завдавали позивачу психологічних страждань, розчарувань та незручностей, останній змушений був звертатися за правничою допомогою для вирішення свої питань. 
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.
У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування та додаткове психічне напруження.
Відтак, у суду перешої інстанції не було підстав для висновку про те, що моральну шкоду ОСОБА_1 не заподіяно.
Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних,тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості розмір моральної шкоди слід оцінити у 10 000 гривень.
Вимоги про стягнення з відповідачів 40000 гривень моральної шкоди є завищеними, належним чином не мотивовані, а тому моральна шкода у такому розмірі не може бути стягнута.
У своїх вимогах ОСОБА_1 просив стягнути моральну шкоду з державного бюджету шляхом безспірного списання Головним управлінням Державної казначейської служби України з єдиного казначейського рахунку .
У той же час, кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (пункт 6,21 постанови Великої Палати Верховного уду від 19 ервня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18)).
Таким чином стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 слід проводити з Державного бюджету України.
З урахуванням зазначених обставин апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 березня 2020 року скасуванню пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 березня 2020 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) гривень моральної шкоди.
В решті вимог - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови 03 листопада 2020 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Приколота Т.І.

Мельничук О.Я.