ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7726/20 Справа № 203/2636/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
при секретарі         -        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2020 року
по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, -

ВСТАНОВИЛА:
В серпні 2018 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про усунення перещкод у користуванні квартирою шляхом виселення. 
Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про усунення перещкод у користуванні квартирою шляхом виселення - задоволено.
Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю та виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 . 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію судових витрат у сумі 704,80 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28.05.2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у позові до неї, ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.
У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2020 року просить в задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2020 року по справі № 203/2636/18 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка та син позивача – ОСОБА_3 , перебували у шлюбі від 14.06.2014 (а.с. 21).
За час шлюбі у подружжя народилося двоє дітей – ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2  (а.с. 24, 25).
У березні 2018 року відповідачка та її чоловік припинили шлюбні відносини. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2018 шлюб між ними було розірвано (а.с.22, 23, 26).
Відповідачка від 19.07.2007 має постійну реєстрацію за адресою:  АДРЕСА_2  (а.с. 12).
21 березня 2013 року за договором дарування квартира АДРЕСА_1 була подарована позивачем синові (а.с. 19).
За договором дарування від 29.03.2018 року спірна квартира ОСОБА_3  була подарована позивачеві ОСОБА_2 (а.с. 13, 14).
На теперішній час у спірній квартирі фактично мешкає лише відповідачка з дітьми.
Викладені факти додатково підтверджуються постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.03.2020, ухваленою у цивільній справі №203/2777/18 (а.с. 144 – 148).
Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції») закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. 
Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. 
Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
За правилами, встановленими ч. 1 ст.156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.
Частиною 1 статті 405 Цивільного кодексу України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 
За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. 
Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. 
Суд першої інстанції, аналізуючи приведені норми прийшов до правильного висновку,що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи (власника) втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. 
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 у справі №6-158цс14.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка, у розумінні приведених вище норм, не є членом сім`ї власника квартири – позивача і зареєстрована за іншою адресою.
У спірній квартирі відповідачка проживає, як дружина її колишнього власника –  ОСОБА_3 .
Такого висновку дійшов і Дніпровський апеляційний суд у постанові від 10.03.2020, ухваленій у цивільній справі №203/2777/18 (а.с. 144 – 148).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2  про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відповідачка проживає у спірній квартирі за згодою її колишнього власника, як член сім`ї, право власності якого припинено договором дарування від 29.03.2018 року, має іншу реєстрацію, а новий власник квартири не надавав згоду на проживання відповідачки у його квартирі.
Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що разом з нею у зазначеній квартирі мешкають двоє малолітніх дітей й іншого житла не мають, колегія суддів ставиться критично, оскільки апелянт зареєстрована за іншим місцем проживання і спору про визначення місця проживання дітей чи його зміну між сторонами на теперішній час немає й не було на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.  
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова