Справа № 463/3445/19                                Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2980/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:81

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.
                       секретар Юзефович Ю.І.,                        
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, правонаступником якого є Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), на ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 15 липня 2019 року, постановлену в складі головуючого судді Жовніра Г.Б., у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Батюк М.В. від 29 грудня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу, -

                                               в с т а н о в и л а:

скаржник ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою на постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Батюк М.В. від 29.12.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу, винесену в рамках виконавчого провадження №33534427. Просив скасувати вказану постанову та зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області закінчити виконавче провадження №33534427 з підстав, визначених п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню).
Вимоги мотивував тим, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебувало виконавче провадження №33534427, відкрите на підставі виконавчого листа Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2012 року в справі № 2-1242/11 (стягувач: ПАТ «Універсал Банк» (ідентифікаційний код: 21133352; боржник: ОСОБА_1 ), який передбачав: а) стягнути солідарно з ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість в сумі 828 943,43 доларів США, що еквівалентно 6 608 585 грн. 71 коп. та судові витрати в розмірі 1820,00 грн.; звернути стягнення на предмет іпотеки - приміщення виробничого цеху з підвалом в поверхневому плані позначені літерою «Т-2», загальною площею 1732,40 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , належні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на погашення заборгованості.
29.12.2018 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем в рамках ВП № 33534427 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Після цього, державним виконавцем в рамках ВП № 33534427 винесено постанову про стягнення виконавчого збору, яка, будучи сама по собі виконавчим документом, передбачає стягнення із скаржника на користь ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області виконавчого збору в розмірі 661 040,57 грн.
Однак, 12.04.2019 року Личаківським районним судом м. Львова в рамках справи №2-1242/11 винесено ухвалу, якою, поміж іншого, визнано таким, що не підлягає виконанню повністю виконавчий лист, виданий 21.05.2012 року Личаківським районним судом м. Львова на примусове виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.09.2011 року в справі № 2-1242/11 (стягувач: ПАТ «Універсал Банк», боржник: ОСОБА_1 з моменту його видачі. Дана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили. Отже, ВП № 33534427 підлягало закінченню на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з поверненням стягувачу виконавчого документу, що слугував підставою відкриття ВП № 33534427.
Таким чином, постанова від 29.12.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу (ВП № 33534427) підлягає скасуванню, а відповідне виконавче провадження - закінченню відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15 липня 2019 року скаргу ОСОБА_1 – задоволено частково.
Скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Батюк В.М. від 29.12.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу, винесену в рамках виконавчого провадження № 33534427.
Відмовлено в задоволенні скарги в частині зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області закінчити виконавче провадження № 33534427 з підстав, визначених п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалу оскаржив Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області в особі представника Батюк М.В.
В апеляційній скарзі зазначає, що судове рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування вимог покликається на те, що скаржником ОСОБА_1 пропущено строк на оскарження дій державного виконавця, згідно змісту скарги від 26.04.2019 року та останній не просив поновити строк на оскарження постанови про повернення виконавчого документа ВП №33534427 від 29.12.2018 року. Відповідно, судом дане питання не досліджувалось. Оскаржувана постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 29.12.2019 року скерована рекомендованою кореспонденцією на адресу боржника, однак конверт повернутий за закінченням терміну зберігання. Наведене свідчить, що дії боржника у виконавчому провадженні є недобросовісними.
Зазначає, що Відділ примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області є структурним підрозділом Головного територіального управління юстиції у Львівській області, а тому не може бути суб`єктом оскарження в цивільному процесі.
Щодо неправильного застосування норм матеріального права, то зазначає, що відповідно до п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. Так, стягувач ПП «Мароко» подав до ПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області заяву про повернення виконавчого листа №2-1242/2011 від 21.05.2012 року, виданого Личаківським районним судом м.Львова без виконання, у зв`язку з чим, 29.12.2018 року державним виконавцем на підставі п.1 ч.1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Наявність факту визнання судом виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, рішенням від 12.04.2019 року у справі №2-1242/11 Личаківським районним судом м.Львова, яке ухвалено через чотири місяці після винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу та сім років після набрання рішенням законної сили – не може бути підставою для звернення боржника до суду та скасування судом процесуальних документів по уже завершених на законних та правових підставах виконавчих провадженнях. Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу винесена державним виконавцем, оскільки стягувач у виконавчому провадженні зреалізував своє право на подання заяви про повернення виконавчого документа, передбачене Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно змісту скарги ОСОБА_1 та ухвали суду, скаржник не довів факту порушення діями/бездіяльність державного виконавця прав чи свобод його, як боржника у виконавчому провадженні та й суд в ухвалі використав надмірно формальний підхід, не з`ясувавши та не обґрунтувавши яке саме право скаржника порушено. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції тим самим надав скаржнику надійний грунт для скасування боржником постанови про стягнення виконавчого збору. 
Просить ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 липня 2019 року в частині задоволених вимог скаржника скасувати та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1 .
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки зводиться фактично до незгоди із прийнятим судовим рішення, переоцінкою доказів та вже встановлених Личаківським районним судом м.Львова обставин.
Вказує, що про порушення своїх прав дізнався 22 квітня 2019 року, коли отримав копію ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 12.04.2019 року у справі №2-1242/11, яка була підставою для подання скарги. Разом з тим, скарга була подана в порядку та в строки, встановлені законодавством. 
       Щодо надсилання копії постанови від 29.12.2019 року, то зазначає, що повернення конвертів із вказівкою причин повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову скаржника від одержаних цих конвертів із постановою чи про його незнаходження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. 
       Також наголошує на тому, що Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області є належною стороною у справі, оскільки відповідно до ст. 477 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією, бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також на те, що рішення про виклик учасників справи в судове засідання суду апеляційної інстанції для надання пояснень не приймалось, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явились.   
       Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. До такого висновку колегія суддів дійшла виходячи з наступного. 
Згідно ч. 1 ст. 367 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Скаржник ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою на постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Батюк М.В. від 29.12.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу, винесену в рамках виконавчого провадження №33534427.
Аналіз змісту скарги ОСОБА_1 дає підстави стверджувати, що у ній скаржник просить скасувати постанову державного виконавця від 29 грудня 2018 року про повернення виконавчого документа та зобов`язати орган ДВС закінчити виконавче провадження з іншої підстави, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" . 
З вказаною скаргою ОСОБА_1 звернувся до суду 02 травня 2019 року (дата реєстрації скарги в суді), хоча у самій скарзі вказано, що така підписана 26 квітня 2019 року. 
У скарзі ним зазначається, що про оскаржувану постанову державного виконавця дізнався через свого представника, який ознайомився з матеріалами виконавчого провадження – 18 квітня 2019 року. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторонни виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
На відміну від позовного провадження, у якому суд вирішує існуючий між сторонами цивільно-правовий спір, скарги на дії (бездіяльність), рішення державних (приватних) виконавців мають на меті захист прав сторін виконавчого провадження з виконання судових рішень та покладають на суд контроль за їх належним виконанням. Згідно з чиним процесуальним законодавством, здійснення такого судового контролю відбувається за правилами спеціального виду провадження у цивільному судочинстві.
Згідно із статтею 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Аналогічні положення містяться у частині 5 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження".
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Отже, строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд маєвиходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи.
Якщоскаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьомуз аявниковіможе бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.
З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.
Такі дії можуть бути вчиненні і судом апеляційної інстанції під час здійснення апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції, постановленої за результатами розгляду відповідної скарги.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 439/1493/15-ц (провадження № 61-7804св19).
Звернувшись до суду у травні 2019 року, заявник просив визнати неправомірними дії державного виконавця та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від грудня 2018 року, проте у скарзі не наводив причин пропуску строку на оскарження дій (та/або бездіяльності) державного виконавця та не заявляв клопотання про поновлення строку. Доказів, що скаржнику до дати ознайомлення його представника з матеріалами виконавчого провадження, не було відомо про оскаржувану постанову, матеріали справи не містять, скаржником такі не подано.
Розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця по суті, суд першої інстанції не з`ясував, чи дотримано заявником строк звернення до суду зі скаргою, встановлений статтею 449 ЦПК України, враховуючи відсутність клопотання про поновлення цього строку помилився щодо наслідків розгляду скарги на дії державного виконавця, поданої із пропуском встановленого строку, і замість залишення скарги без розгляду та її поверненняз аявнику, постановив ухвалу за результатами розгляду скарги по суті.
Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права суд першої інстанції розглянув по суті скаргу на дії державного виконавця, подану із пропуском строку, встановленого статтею 449 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваної ухвали з ухваленням нового судового рішення про залишення скарги ОСОБА_1 без розгляду.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст даного судового рішення складено 30 січня 2020 року.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п. 4, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 
П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, правонаступником якого є Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів),- задовольнити частково.
       Ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 15 липня 2019 року - скасувати.
Скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Батюк М.В. від 29 грудня 2018 про повернення виконавчого документа стягувачу - залишити без розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 30 грудня 2020 року. 

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.