ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 161/12960/19
провадження № 51-6311км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого (в режимі відеоконференції)      ОСОБА_6 , 
захисника (в режимі відеоконференції)          ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 — ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 01 червня 2020 року, які постановлені у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019030010002157, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2017 року за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі – КК) до остаточного покарання, на підставі ст. 70 цього Кодексу, у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільненого на підставі ст. 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2017 року, і остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 7 місяців. 
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за встановлених та детально наведених судом першої інстанції у вироку обставин 18 червня 2019 року приблизно о 15:30, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що на АДРЕСА_2 , діючи повторно, шляхом вільного доступу, таємно викрав з торгового прилавку належне фізичній особі — підприємцю ОСОБА_8 майно на загальну суму 4425,72 грн, заподіявши тим самим останньому матеріальної шкоди на вказану суму. 
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 01 червня 2020 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без змін.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала, та заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення.
По суті, у касаційній скарзі захисник вказує на те, що місцевим судом призначено її підзахисному занадто суворе покарання, без урахування конкретних обставин справи та обставин, які його пом`якшують, що також залишилося поза увагою апеляційного суду. 
До того ж, як зазначає захисник, під час апеляційного розгляду апеляційний суд істотно порушив право ОСОБА_6 на захист, перебивши його виступ з останнім словом та фактично надавши для такого виступу 10 секунд. 
Крім того, на думку захисника, місцевий суд безпідставно відмовив у затвердженні угоди про примирення між її підзахисним і потерпілим, чим порушив право сторін кримінального провадження на укладення такої угоди. 
Заперечень на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило. 
Позиції учасників судового провадження у судовому засіданні
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу сторони захисту, просили її задовольнити на підставах, зазначених у цій скарзі. 
Прокурор, навівши відповідні пояснення, заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника, просила постановлені у кримінальному провадженні судові рішення залишити без змін. 
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Доводи захисника про те, що її підзахисному призначено покарання, яке є явно несправедливе через суворість, Верховний Суд вважає необґрунтованими. 
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у разі необґрунтованого застосування, зокрема, положень статей 69, 75 КК. 
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, який є собою молодого віку, раніше судимий, з 2018 року перебуває під консультативним наглядом у КП «Волинський обласний наркологічний диспансер» з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, гостра інтоксикація», за місцем проживання характеризується позитивно. Звернув увагу суд і на конкретні обставини справи, а саме те, що злочин вчинено під час іспитового строку, визначеного за попереднім вироком, що збитки потерпілому відшкодовані у зв`язку із поверненням викрадених речей і останній просив суворо не карати засудженого. Також місцевий суд визнав щире каяття ОСОБА_6 та активне сприяння розкриттю злочину обставинами, що пом`якшують покарання, а вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння — обставиною, яка його обтяжує. 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено. Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував.
Крім того, висновок місцевого суду про призначення засудженому остаточного виду і розміру покарання на підставі ст. 71 КК Верховний Суд вважає правильним, оскільки інкримінований ОСОБА_6 злочин вчинено до відбуття покарання, призначеного за попереднім вироком. 
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи, зокрема, щодо невідповідності призначеного її підзахисному покарання через суворість, які аналогічні доводам, викладеним в її касаційній скарзі. 
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду в частині призначення засудженому покарання,вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків судів попередніх інстанцій з питання правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, сторона захисту в касаційній скарзі не навела.
Верховний Суд вважає, що за обставин цього кримінального провадження призначене ОСОБА_6 покарання є справедливим, співмірним характеру скоєних дій, воно відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Верховний Суд відхиляє доводи захисника щодо необґрунтованої відмови місцевого суду в затвердженні угоди про примирення.
З матеріалів справи видно, що під час судового розгляду кримінального провадження між потерпілим ОСОБА_8 і обвинуваченим ОСОБА_6 укладено угоду про примирення, яка для затвердження була подана до місцевого суду.
Згідно зі змістом цієї угоди ОСОБА_6 беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, і сторони узгодили покарання, яке має бути призначене ОСОБА_6 за цей злочин, а саме у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. 
За результатом розгляду зазначеної угоди місцевий суд ухвалою від 30 жовтня 2019 року відмовив у її затвердженні та продовжив судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в загальному порядку. 
На обґрунтування прийнятого рішення місцевий суд зазначив, що розмір узгодженого сторонами покарання у виді штрафу не відповідає вимогам ст. 65 КК щодо загальних засад його призначення, оскільки він (такий вид покарання) визначений не в межах, встановлених санкцією інкримінованої статті, а тому суд дійшов висновку, що призначення такого покарання суперечить інтересам суспільства в частині забезпечення принципу призначення необхідного та достатнього для виправлення особи покарання, яке в подальшому також сприятиме попередженню вчинення аналогічних кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.
На думку Верховного Суду, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, даних про особу ОСОБА_6 , який, будучи раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, під час іспитового строку, установленого за попереднім вироком, вчинив новий корисливий злочин, таке рішення суду першої інстанції є правильним і належним чином мотивованим.
Верховний Суд вважає безпідставними доводи захисника щодо допущення апеляційним судом порушень прав засудженого на захист у частині позбавлення останнього права на виступ з останнім словом. 
З матеріалів кримінального провадження видно, що під час всього судового розгляду в апеляційному суді цей суд надавав засудженому слово для виступу щодо поданої апеляційної скарги, можливість задавати питання учасникам судового засідання, а також виступати в судових дебатах та з останнім словом. Зміст виступів засудженого під час апеляційного розгляду зводився до того, що він підтримував подану його захисником апеляційну скаргу, висловлював жаль з приводу вчиненого ним злочину та просив суворо його не карати. При цьому, виступаючи з останнім словом, як убачається з технічного запису судового засідання в суді апеляційної інстанції від 01 червня 2020 року, засудженого ніхто не перебивав, а він сам завершив свій виступ, який тривав 10 секунд (перестав висловлюватися), і суд видалився до нарадчої кімнати.
Таким чином, за обставин цього кримінального провадження Верховний Суд не вбачає підстав вважати, що апеляційний суд допустив порушення прав засудженого на захист. 
Отже, з урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.
Під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не було встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.
Враховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436—438, 441, 442 КПК, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення — без зміни.
На цих підставах Верховний Суд ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 01 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 — без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                            ОСОБА_3