ПОСТАНОВА
Іменем України

29 грудня 2020 року 
Київ
справа № 240/1095/20
адміністративне провадження № К/9901/14185/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року (суддя Нагірняк М.Ф.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року (судді Іваненко Т.В., Сторчак В.Ю., Граб Л.С.) у справі № 240/1095/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок та здійснити доплату одноразової грошової допомоги, 
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), у якому просив: 
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України (по тексту – КМУ) від 22 вересня 2010 року № 889, до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги при звільненні;
- зобов`язати відповідача провести перерахунок та здійснити доплату в сумі 82545,45   грн належної позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби з урахуванням всіх складових його грошового забезпечення за останньою штатною посадою на день звільнення – включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 22   вересня 2010 року № 889, до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги при звільненні.
Позов обґрунтовано тим, що при звільненні позивача з військової служби відповідачем до розрахунку суми одноразової грошової допомоги при звільненні безпідставно не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, яка виплачувалася йому відповідно до постанови КМУ від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (у редакції постанови КМУ від 13   березня 2013 року № 161). 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 12 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20   травня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив у повному обсязі.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена постановою КМУ від 22 вересня 2010 року № 889, не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога, передбачена статтею 15 Закону № 2011-XII. Ця винагорода має окремий, особливий і разовий характер виплати, оскільки виплачується тільки тим категоріям військовослужбовців, перелік яких наведений у цій постанові, і тоді, коли у фонді грошового забезпечення наявні (передбачені) кошти для її виплати. Винагорода виплачується як доповнення до суми грошового забезпечення. Виплата цієї винагороди ставиться в залежність від порядку й умов, що нормативно встановлені розпорядником коштів, відповідно до яких, зокрема, щомісячна її виплата можлива, коли військовослужбовець перебуває на військовій службі, і водночас вона не включається до складу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Позивач зазначає про те, що щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалась йому щомісячно та до моменту звільнення мала постійний характер, а тому в силу положень статей 9, 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні мав проводитися з урахуванням указаної допомоги в складі грошового забезпечення, з якого виплачувалася одноразова грошова допомога при звільненні.
Скаржник посилається на недотримання судами попередніх інстанцій вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) та неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 29 квітня 2020 року у справі 240/10130/19, від 14 квітня 2020 року у справі № 820/3719/18, від 05 грудня 2019 року у справі № 295/5200/18, від 24 жовтня 2018 року у справі № 820/3211/17 та від 22   жовтня 2019 року у справі № 520/3505/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/19.
Ухвалою від 17 червня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова В.М. (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюка А.Г. відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін, оскільки вважає, що скарга не ґрунтується на нормах чинного законодавства.
Відповідач указує, що аналогічний підхід застосування означених норм права висловлений Верховним Судом України у постановах від 15 жовтня 2013 року у справі № 21-368а13 та від 04 листопада 2014 року у справі № 21-473а14, від 03 березня 2015   року у справі № 21-32а15 та від 19 травня 2015 року у справі № 21-466а15, постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 761/17387/17, від 19   червня 2018 року у справі № 825/1138/17, від 03 квітня 2019 року у справі №   808/2189/16. 
Ухвалою від 28 грудня 2020 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду у порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира бригади з тилу – начальника тилу.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22 лютого 2018 року № 120 звільнений з військової служби у запас та з 23 лютого 2020 року виключений з списків особового складу частини.
18 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою, в якій просив здійснити доплату належної йому одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням включення суми щомісячної грошової винагороди до складу грошового забезпечення, що взято до розрахунку під час визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні.
На вказане звернення позивача відповідач відповідь не надав.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Положеннями частини третьої статті 3 КАС України визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Приписами частин першої та другої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені в статті 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Верховний Суд, надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах у межах доводів і вимог касаційної скарги, виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-XII).
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII).
Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-XII установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Частиною четвертою цієї ж статті визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Також відповідно до постанови КМУ від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно з частиною другою статті 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Постановою КМУ від 13 березня 2013 року № 161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889» для військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 пункту 1 цієї постанови, та військовослужбовців строкової військової служби) був запроваджений новий вид забезпечення - щомісячна додаткова грошова винагорода у таких розмірах: з 1 квітня 2013 року – у розмірі, що не перевищує 20 % місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року – у розмірі, що не перевищує 40 % місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року – у розмірі, що не перевищує 60 % місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року – у розмірі, що не перевищує 80 % місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року – у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Право на одноразову допомогу при звільненні позивач набув у відповідності до статті 15 Закону № 2011-ХІІ, що не заперечується відповідачем.
У даній справі не є спірними обставини щодо виплати ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 26 повних календарних років служби у Збройних Силах.
Натомість, спірним є склад грошового забезпечення військовослужбовців, яке повинно включатися при обрахунку розміру цієї допомоги.
Судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу нараховувалася та виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою КМУ від 22 вересня 2010 року № 889 (у редакції постанови КМУ від 13 березня 2013 року № 161) у розмірі 60 % місячного грошового забезпечення. 
Отже, зазначена щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалася позивачу щомісяця до дня звільнення його з військової служби, тобто мала постійний (систематичний) характер.
Позиція відповідача щодо відмови від включення додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачу, ґрунтується на нормах Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року № 595, що виданий на виконання постанови КМУ від 22 вересня 2010 року № 889, положення якої застосовувались з 01 жовтня 2010   року.
Зокрема, в пункті 5 Інструкції № 595 вказується, що винагорода виплачується як окремий платіж разом (одночасно) з грошовим забезпеченням. Пунктом 8   Інструкції №595   визначено, що грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Згідно з пунктом 9 зазначеної Інструкції, розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони (Головного управління розвідки Міністерства оборони) в Державному бюджеті України на відповідний рік. 
У подальшому тотожне регулювання цього питання запроваджено з прийняттям Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України 24 жовтня 2016 року № 550 (надалі - Інструкція № 550), яка застосовувалася протягом 2016– 2018 років.
Водночас, застосовуючи Інструкції № 595 та № 550 як спеціальні нормативно-правові акти, що визначають структуру і склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, відповідач не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку і розміру гарантій особам, які проходять військову службу.
Так, частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон № 2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.
Верховний Суд ураховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. Приймаючи постанову від 06 лютого 2019 року у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків:
Згідно з частинами другою, третьою      статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових:
1) посадовий оклад;
2) оклад за військовим званням;
3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення;
4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Оскільки останні 24 місяці перед звільненням на підставі постанови КМУ №   889 додаткова грошова винагорода нараховувалися і виплачувалися позивачеві щомісяця, підстави уважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.
При касаційному розгляді враховано висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 24 жовтня 2018 року у справі № 820/3211/17, від 05 грудня 2019 року у справі № 295/5200/18, від 22 жовтня 2019 року у справі № 520/3505/19 та від 14   квітня 2020 року у справі № 820/3719/18.
Посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України зокрема, від 15 жовтня 2013 року, 4 листопада 2014 року, 03   березня 2015 року, 19 травня 2015 року (справи №№ 21-368а13, 21-473а14, 21-32а15, 21-466а15 відповідно) колегія суддів не бере до уваги, оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду України, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Верховного Суду України.
За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд вважає, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого йому нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, а суди попередніх інстанцій, належним чином установивши фактичні обставини справи, дійшли помилкового висновку про правомірність таких дій відповідача та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позову.
Ураховуючи зазначене Суд констатує, що покладені в основу обґрунтування касаційної скарги аргументи скаржника щодо неправильного застосування судами норм матеріального права знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду справи.
Разом з тим Суд вважає, що виходячи з дискреції повноважень відповідача щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, ефективним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити вказану допомогу.
Згідно з частиною першою статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених   статтею 341   цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
На підставі викладеного, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення у справі – скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Позивач звільнений від сплати судового збору в силу вимог закону. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020   року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року у справі № 240/1095/20 скасувати.
3. Ухвалити у справі № 240/1095/20 нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок та здійснити доплату одноразової грошової допомоги – задовольнити частково.
4. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60 % грошового забезпечення, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби.
5. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60 % грошового забезпечення, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби, із урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду